ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" вересня 2022 р.                     Справа№ 927/889/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Разіної Т.І.
суддів:            Тарасенко К.В. 
          Іоннікової І.А. 
 
Секретар судового засідання: Луцюк А.В. 
За участю представників учасників процесу: 
від прокуратури: Колодчина Р.В.;
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління №14" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.02.2021 у справі №927/889/20 (суддя Шморгун В.В., м. Чернігів, повний текст рішення складено 16.02.2021
за позовом Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Сосницької селищної ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Фізична особа-підприємець Сердюк Юрій Вікторович
про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,
                                                  ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Заступник керівника Менської місцевої прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом      в інтересах держави в особі Сосницької селищної ради (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхо-будівельне управління № 14» (далі - ТОВ «Шляхо-будівельне управління № 14», відповідач)      про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 27.12.2002, укладеного між Сосницькою селищною радою та Закритим акціонерним товариством «Чернігівське шляхо-будівельне управління № 14», правонаступником якого є ТОВ «Шляхо-будівельне управління № 14»; зобов`язання ТОВ «Шляхо-будівельне управління №14» повернути Сосницькій селищній раді земельні ділянки з кадастровими номерами 7424955100:01:006:0452, 7424955100:01:006:0453, розташовані за адресою вул. Б. Хмельницького, смт Сосниця, шляхом підписання акту приймання-передавання.           
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що всупереч приписам ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент підписання договору) відповідач не здійснив державної реєстрації згаданого Договору, з огляду на що він у на підставі ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. За твердженнями прокурора, відповідачем також не виконано умов п. 2.1      Договору щодо будівництва ринка, земельна ділянка без дозволу орендодавця      фактично передана в суборенду ФОП Сердюку Ю. В., яку той використовував для стихійної протиправної торгівлі, а розмір орендної плати, яку сплачував відповідач за користування земельною ділянкою, є меншим ніж встановлено рішенням Сосницької селищної ради від 28.08.2019. На переконання прокурора, оскільки відповідач використовував спірну земельну ділянку без достатніх правових підстав, прокурор вважав, що земельна ділянка підлягає поверненню власнику - Сосницькій селищній раді.
В наданих суду першої інстанції додаткових поясненнях прокурор зазначав, що 27.12.2013 орендована земельна ділянка згідно з технічною документацією поділена на чотири земельні ділянки та їм присвоєно кадастрові номера:7424955100:01:006:0452, 7424955100:01:006:0453, 7424955100:01:006:0466, 7424955100:01:006:0467, й відповідач фактично користується земельними ділянками з кадастровими номерами 7424955100:01:006:0452, 7424955100:01:006:0453, а інші дві земельні ділянки      є частиною проїжджої дороги, тротуару та не використовується безпосередньо відповідачем.      
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що згідно з п. 8      Договору позивач і Сосницьке відділення земельних ресурсів Чернігівської області отримали оригінали примірника Договору і саме вони відповідно до розділу 8 цього Договору та п. 3, 4 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою КМУ від 25.12.1998 №2073, повинні були здійснити державну реєстрацію договору оренди землі. За твердженнями відповідача, саме позивач порушив земельне законодавство у вигляді ухилення від державної реєстрації земельних ділянок. Крім цього, відповідач вказував, що рішення Сосницької селищної ради від 28.08.2019 суперечить нормам права, а відповідачу про нього не було відомо. На переконання відповідача, позов не містить належних підстав, що вказують на неправомірність його дій,як і не містить беззаперечних доказів, а тому не підлягає задоволенню.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 09.02.2021 у справі №927/889/20 позов задоволено частково. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхо-будівельне управління № 14» повернути Сосницькій селищній раді земельні ділянки з кадастровими номерами 7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га, та 7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га, які розташовані за адресою вул. Б. Хмельницького, смт. Сосниця, Чернігівська область, шляхом підписання акту приймання-передавання.                     Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхо-будівельне управління № 14» на користь Чернігівської обласної прокуратури 2 102,00 грн. витрат зі сплати судового збору.                     Стягнуто з Сосницької селищної ради на користь Чернігівської обласної прокуратури 1 051,00 грн. витрат зі сплати судового збору.      У решті позову відмовлено.
Місцевий господарський  встановив, що у договорі оренди земельної ділянки від 27.12.2002 відсутні такі істотні умови як індексація орендної плати та не зазначено сторону (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини, тому прийшов до висновку,  що вказаний відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР є неукладеним. Оскільки договір оренди земельної ділянки від 27.12.2002 є неукладеним, цей договір не підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Оскільки суд першої дійшов висновку про те, що спірний договір є неукладеним, а відповідач фактично використовує лише земельні ділянки з кадастровим номером 7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га та з кадастровим номером 7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га, саме ці земельні ділянки, а не земельна ділянка площею 5897 кв. м,  підлягають поверненню позивачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із згаданим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Шляхо-будівельне управління № 14» (далі - скаржник) оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції, самостійно вийшов за межі позовних вимог та за своєю ініціативою      доповнив позов новими обставинами щодо відсутності в Договорі      істотних умов, застосував інші      норми      матеріального права, ніж зазначено у позові та на підставі цього визнав Договір      неукладеним. Крім цього, в резолютивній частині самостійно за своєю ініціативою      змінив предмет позову та зобов`язав відповідача повернути позивачу земельні ділянки з кадастровими номерами 7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га, та 7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га, які розташовані за адресою вул. Б. Хмельницького, смт. Сосниця, Чернігівська область. Крім цього, апелянт акцентував увагу на тому, що Договір був укладений та нотаріально посвідчений 27.12.2002, тобто в період дії Цивільного кодексу Української РСР, відтак до спірних правовідносин      слід застосовувати      норми матеріального права, діючого під час укладання цього Договору.
Також заявник апеляційної скарги вказував, що відсутність в Договорі      оренди коефіцієнту індексації      за більше ніж 18 років      його дії жодним чином не плинуло      на зменшення розміру орендної плати, зазначеної в Договорі, що свідчить про те, що права позивача не були порушенні і він не поніс жодних збитків. Відсутність зазначених судом першої інстанції      істотних умов      не унеможливила виконання Договору, зокрема, в частині проведення розрахунків, а незгода позивача з умовами виконання Договору не може бути підставою для визнання його прав порушеними в момент укладення договору та визнання останнього недійсним або визнання його через 18 років неукладеним.
Крім того,  скаржник акцентував увагу на тому, що здійснив      капітальні вкладення      в об`єкт оренди      та сплачував орендні платежі на виконання умов Договору, ні прокурор, ні позивач      жодним чином не      спростували факт укладення Договору. З огляду на наведене,  скаржник     заперечив      висновки суду про самовільне зайняття ним земельної ділянки, вказуючи на те, що Договір було укладено на підставі рішення Сосницької селищної ради тощо.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав на неї відзив, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що всупереч приписам законодавства та умовам Договору відповідач не звернувся      до уповноважених органів      для здійснення державної реєстрації      Договору, а отримання оригіналів цього договору позивачем і Сосницьким відділенням земельних ресурсів Чернігівської області не свідчить про їх автоматичний обов`язок здійснити державну реєстрацію Договору, оскільки умовами Договору такий обов`язок      покладений саме на орендаря.      Оскільки відповідач      не надав жодних доказів вчинення ним дій      щодо державної реєстрації спірного Договору, позивач вважає, що відповідач не мав жодного законного права користуватись спірними земельними ділянками тощо.
В наданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу прокурор також заперечив доводи апеляційної скарги, вказуючи на те, що звернення прокурора з даним позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання про повернення її території для потреб громади. За твердженнями прокурора, всупереч умовам Договору та вимогам Закону України «Про оренду землі» (діючого на момент укладення договору) орендар протиправно приступив до використання вказаної земельної ділянки, достовірно знаючи, що державна реєстрація договору не відбулася. Очевидність протиправного користування земельною ділянкою визнається самим відповідачем. З приводу часу набуття чинності Договорів оренди (з моменту підписання чи державної реєстрації)      прокурор зазначив, що остаточний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 №322/1178/17, якою імперативно констатовано про набуття чинності договору оренди земельної ділянки, який підлягає обов`язковій державній реєстрації, саме з дати державної реєстрації. Прокурор також зазначив, що всупереч приписам законодавства та умовам спірного Договору відповідач не звернувся      до уповноважених органів      для здійснення державної реєстрації Договору, а отримання оригіналів Договору позивачем і Сосницьким відділенням земельних ресурсів Чернігівської області не свідчить про їх автоматичний обов`язок здійснити державну реєстрацію цього Договору, оскільки за умовами Договору такий обов`язок      покладений саме на орендаря. Наведене, на переконання прокурора, свідчить, що      відповідач      користується земельною ділянкою безпідставно. Крім цього, прокурор звертав увагу на невиконання відповідачем умов Договору щодо будівництва ринку та ігнорування листів ради про зміну Договору оренди та повернення земельної ділянки тощо.
Відзиви на апеляційну скаргу від позивача та третьої особи  до суду апеляційної інстанції у встановлений строк не надходив.
Частиною 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач та третя особа не були обмежені у своїх процесуальних правах надати відзиви на апеляційну скаргу відповідача через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням. Відтак, приймаючи до уваги, що позивач та третя особа у строк, встановлений судом апеляційної інстанції не подали відзивів на апеляційну скаргу відповідача, суд дійшов висновку, що неподання позивачем та третьою особою відзиву не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021, у складі головуючого судді ОСОБА_1, суддів Тищенко О.В., Шаптали Є.Ю., апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14" задоволено частково, рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.02.2021 у справі      №927/889/20 скасовано.
Позов Заступника керівника Менської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Сосницької селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14" про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки залишено без розгляду.
Постановою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 07.12.2021 у справі №927/889/20 касаційну скаргу Першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №1 задоволено. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 скасовано, справу №927/889/20 передано для продовження розгляду до Північного апеляційного господарського суду.\
22.12.2021 матеріали справи №927/889/20 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/804/21 від 22.12.2021 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи №           927/889/20 у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 19.10.2021.
Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2021 справу №927/889/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І. (суддя-доповідач), судді: Тарасенко           К.В., Іоннікова І.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2021 у справі №927/889/20 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.02.2021 у справі №927/889/20 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.; апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.02.2021 у справі № 927/889/20 призначено до розгляду на 01.02.2022.
У зв`язку з перебуванням головуючої судді Разіної Т.І. з 31.01.2022 по 09.02.2022 на лікарняному розгляд справи №927/889/20 не відбувся.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2022 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14" призначено на 15.03.2022.
Проте, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»      №64/2022                               від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.
Отже, судове засідання 15.03.2022 у справі №927/889/20 не відбулося.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2022 ( з урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2022) розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14" призначено на 15.06.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 розгляд справи №927/889/20 відкладено на 07.07.2022.
У зв`язку з перебуванням судді Разіної Т.І. (головуючий суддя (суддя - доповідач) на лікарняному, судове засідання, призначене на 07.07.2022, не відбулося.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14" призначено на 26.07.2022.
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 клопотання Корюківської окружної прокуратури про заміну найменування учасника справи     задоволено; замінено найменування учасника справи           Менської місцевої прокуратури      на Корюківську окружну прокуратуру; розгляд справи №927/889/20 відкладено на 27.09.2022.

Явка представників сторін
У судове засідання 27.09.2022 з`явився представник прокурора.
Представники  позивача, відповідача та третьої у судове засідання не з`явилися.
Проте позивач 27.01.2022 та 25.07.2022 подав клопотання про розгляд справи без участі представника Сосницької селищної ради. 
Також представник  відповідача 27.09.2022 подав клопотання про розгляд справи без участі представника  відповідача.
Заяв/клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги від третьої особи через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.
Відповідно до ч. 12      ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 було направлено на електронну адресу прокурора, позивача, відповідача, яка вказана в апеляційній скарзі та документах, які подавалися до суду першої та апеляційної інстанцій.
Таким чином, апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення сторін у справі про вчинення відповідної процесуальної дії.
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.07.2022 у справі № 761/14537/15-ц, провадження № 61-3069св21.
Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 у справі №927/889/20 була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 05.08.2022.
З огляду на те, явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (ст. 42 ГПК України), зважаючи на подані як позивачем та відповідачем клопотання про розгляд справи без участі їх представників та на відсутність від третьої особи клопотань/заяв про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, а також враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача, відповідача та третьої особи.

Позиція представників сторін у справі
Прокурор  у судовому засіданні просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як убачається із матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Державна комісія про прийняття в експлуатацію благоустрою майданчика для торгівлі по вул. Б. Хмельницького в смт Сосниця здійснила у період з 27.11 по 28.11.2002 приймання робіт по благоустрою майданчика торгівлі за вказаною адресою та встановила, що він виконаний генеральним підрядником - Чернігівським ЗАТ "ШБУ-14" у повному обсязі згідно проектно-кошторисної документації - прийняти в експлуатацію, про що складено акт від 27.11.2002 (а.с.143-144).
27.12.2002 між Сосницькою селищною радою Сосницького району (далі - орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Чернігівське шляхо-будівельне управління №14", правонаступником якого є ТОВ "Шляхо-будівельне управління №14"  (далі - орендар), укладено договір оренди земельної ділянки (далі - Договір від 27.12.2002), відповідно до п. 1.1. якого  власник землі - Сосницька селищна рада згідно з рішення першої сесії селищної ради 24 скликання від 17.04.2002 передає, а орендар набуває право на оренду земельної ділянки, що знаходиться в смт Сосниця по вул. Б. Хмельницького, Чернігівської області, в довгострокове (40 років) платне володіння і користування. В оренду передається земельна ділянка площею 5897 кв. м. Грошова оцінка земельної ділянки 68     351,00 грн.
У п. 2.1. Договору від 27.12.2002 визначено, що земельна ділянка передається в оренду з метою несільськогосподарського використання для будівництва та благоустрою ринку.
Договір укладається на 40 років, тобто до 13.11.2042 (п. 2.2. Договору від 27.12.2002).
У відповідності до п. 2.3. Договору від 27.12.2002 орендна плата встановлюється в розмірі 3% від грошової оцінки землі і становить 2051,00 грн на рік. Грошова плата вноситься на рахунок власника землі - Сосницької селищної ради. При зміні грошової оцінки землі орендна плата може змінюватись, але розмір її залишається три відсотки.
У п. 3.2. Договору від 27.12.2002 встановлено, що орендар зобов`язаний приступити до використання орендованої земельної ділянки після державної реєстрації. 
Відповідно до п. 8. Договору від 27.12.2002 цей договір набуває чинності після його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і підлягає державній реєстрації у Сосницькій селищній раді і Сосницькому відділенні земельних ресурсів Чернігівської області. 
Договір підписаний сторонами та 27.12.2002 посвідчений державним нотаріусом Сосницької державної нотаріальної контори Пацюком С. М.
Прокурор у поданій позовній заяві зазначає, що на момент укладення договору від 27.12.2002 орендована земельна ділянка не мала кадастрового номера, а 27.12.2013 була поділена згідно з технічною документацією на чотири земельні ділянки та їм присвоєно кадастрові номера: 7424955100:01:006:0452, 7424955100:01:006:0453, 7424955100:01:006:0466, 7424955100:01:006:0467. 
26.12.2013 на вісімнадцятій сесії шостого скликання Сосницької селищної ради прийнято рішення, у якому селищна рада вирішила:
- затвердити технічну документацію із землеустрою по здійсненню поділу земельної ділянки, загальною площею 0,5968 га, яка знаходиться в користуванні на умовах оренди (згідно з Договором від 27.12.2002) в смт Сосниця по вул. Б. Хмельницького Сосницького району Чернігівської області, в адміністративних межах Сосницької селищної ради;
- згідно з технічною документацією із землеустрою поділити земельну ділянку загальною площею 0,5968 га на земельні ділянки: 0,1602 га; 0,3038 га; 0,1094 га; 0,0234 га, цільове призначення земельних ділянок залишити без змін;
- на підставі розробленої технічної документації внести зміни до Договору від 27.12.2002, а саме: у п. 1, абзац 2 замінити текст "В оренду передається земельна ділянка, площею 5897 кв. м" на текст "В оренду передаються  земельні ділянки, площами: 0,1602 га та 0,3038 га"; у п. 2.3 замінити текст з "Орендна плата встановлюється в розмірі 3% від грошової оцінки землі і становить 2051,00 грн на рік" на "Орендна плата встановлюється в розмірі 5% від грошової оцінки землі".
- ТОВ "Шляхо-будівельне управління №14" укласти з Сосницькою селищною радою договори оренди земельних ділянок згідно з діючим законодавством.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 17.04.2020 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га та земельну ділянку, кадастровий номер 7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури, які розташовані за адресою: Чернігівська області, смт. Сосниця, вул. Б. Хмельницького,  зареєстровано за територіальною громадою в особі Сосницької селищної ради Чернігівської області; відомості про реєстрацію іншого речового права відсутні.
Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області у листі від 14.05.2019 №18-25-0.6-2710/2-19 зазначає, що як повідомляє Відділ у Сосницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, станом на 01.01.2013 у Відділі відсутня інформація про державну реєстрацію договору оренди землі, укладеного 27.12.2002 між Сосницькою селищною радою та ЗАТ "ШБУ-14" (а.с. 16).
28.08.2019 на 20 сесії сьомого скликання Сосницька селищна рада прийняла рішення №20-842-VII, у якому вирішила:
1. З недопущенням втрат до бюджету Сосницької селищної ради, визнати договір оренди земельної ділянки між селищною радою та ЗАТ "ШБУ-14" від 27.12.2002 неукладеним.
2. Передати в оренду терміном на 10 років земельні ділянки для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури, які розташовані за адресою: вул. Б. Хмельницького, смт Сосниця, кадастровий номер  7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га та  7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га.
3. Орендну плату за вищевказані земельні ділянки встановити в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки землі.
4. При передачі земельної ділянки всі видатки та фінансові витрати по оформленню документів на передачу земельних ділянок в оренду покласти на ТОВ "Шляхо-будівельне управління №14".
5. Затвердити проект договору оренди земельної ділянки між селищною радою та ЗАТ "ШБУ-14" від 28.08.2019 та направити його орендарю.
6. ТОВ "Шляхо-будівельне управління №14" заключити договори оренди землі з Сосницькою селищною радою з подальшою його державною реєстрацією.
Сосницька селищна рада направила відповідачу лист №04-20/657 від 11.09.2019, у якому запропонувала укласти новий договір оренди спірної земельної ділянки. 
До вказаного листа додано, зокрема, проект договору оренди землі від 28.08.2019.
Листом від 07.10.2019 Сосницька селищна рада повідомила відповідача про необхідність підписання договорів оренди.
Відповідно до листа Відділу у Сосницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 28.11.2019 №18-25-0.34-313/114-19 проектна документація із землеустрою на земельні ділянки з кадастровими номерами 7424955100:01:006:0452 та  7424955100:01:006:0453 у відділ відсутня, так як була надана замовнику для здійснення реєстрації речових прав.
Згідно із листом КП "Зодчий" бюро технічної інвентаризації Сосницької районної ради від 28.11.2019 №65 станом на 31.12.2012 в КП "Зодчий" в смт Сосниця по вул. Б. Хмельницького (базар) реєстрація на нерухоме майно відсутня, інвентаризація об`єкта не проводилась, будь-які дані на нерухоме майно в архіві БТІ відсутні.
Листом від 20.05.2020 №04-20/376 позивач повідомив прокурора про те, що спірний договір оренди не зареєстрований у Держкомземі та державного реєстратора станом на день подання довідки.
У довідці від 20.05.2020 №04-20/377, наданої прокурору, позивач зазначає, що за Договором оренди від 27.12.2002 орендна плата в розмірі 3% становить 6     021,13 грн, а згідно з рішенням Сосницької селищної ради від 28.08.2019 її розмір становить 10%, що складає 20       070,43 грн. Таким чином, з вересня 2019 року по травень 2020 року селищною радою недоотримано коштів в сумі 126 443,70 грн.
Відповідно до наданих звітів про рух коштів на рахунках  з 01.01.2018 по 31.12.2018, з 01.01.2019 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 27.02.2020 відповідач сплачував орендну плату за землю у розмірі 6021,13-6021,15 грн щомісяця.
Прокурор зазначає, що відповідач орендовану ним земельну ділянку передав у строкове платне користування Фізичній особі-підприємцю Сердюку Ю. В. на підставі договору оперативної оренди №07/03/19-1 від 07.03.2019 (далі - Договір від 07.03.2019).
Відповідно до п. 1.1, 1.2 Договору від 07.03.2019  ТОВ "ШБУ №14" зобов`язалось надати, а ФОП Сердюк Ю. В. прийняти у строкове платне користування майно, що знаходиться за адресою: вул. Б. Хмельницького, 5, смт. Сосниця Чернігівської області, яке являє собою майданчик для розташування ринку, загальною площею 5       000 кв. м.
Вказаний об`єкт оренди за Договором від 07.03.2019 був переданий ФОП Сердюку Ю. В. на підставі акту приймання-передачі від 07.03.2019.
У відповідності із з листом Сосницької селищної ради від 02.09.2020 №04-20/615 селищна рада компенсації затрат на будівництво і розвиток ринку на рахунок ЗАТ "ШБУ-14" не проводила у зв`язку з тим, що будівництво ринку фактично не проводилось (а.с. 44).
08.12.2020 комісією, створеною відповідно до розпорядження голови Сосницької селищної ради №108-а від 08.12.2020, проведено обстеження використання земельних ділянок з кадастровими номерами 7424955100:01:006:0452, 7424955100:01:006:0453 по вул. Б. Хмельницького у смт Сосниця, за результатами якого встановлено, що фактично на вказаних земельних ділянках розміщено не ринок, а площадка для торгівлі, на якій проводиться розпродаж товарів як продовольчої, так і промислової групи, структура ринку відсутня. На вказаній території підприємці розмістили торгівельні кіоски, павільйони, лотки та палатки в хаотичному порядку. Земельні ділянки використовуються не за цільовим призначення та не відповідають умовам Договору від 27.12.2002 (акт обстеження від 08.12.2020).
27.01.2021 приватним нотаріусом Лисенко Н. Б. на підставі Договору від 27.12.2002 , частини технічної документації та рішення Сосницької селищної ради від 26.12.2013 здійснено державну реєстрацію права оренди ТОВ "Шляхо-будівельне управління №14" земельними ділянками з кадастровим номером 7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га та з кадастровим номером 7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га, які розташовані за адресою: смт Сосниця, вул. Б. Хмельницького, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 01.02.2021.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції,обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку прокурора, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення не підлягає зміні чи скасуванню виходячи з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ст.  13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 2 даної статті право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону ( ст. 14 Конституції України).
Частиною  1 ст. 1 Земельного кодексу України  встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України).
Згідно із ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають:
а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;
б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору).
За приписами ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Щодо визнання недійсним Договору від 27.12.2002 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Пунктом 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Оскільки взаємовідносини сторін щодо укладення спірного договору виникли до 01.01.2004, то відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства оцінюється господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладання спірної угоди, тобто до правовідносин щодо укладення договору оренди земельної ділянки від 27.12.2002 застосовуються норми Цивільного кодексу Української PCP, що діяли до 01.01.2004.
Відповідно до ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 (тут і далі - чинного на момент укладення спірного договору) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Приписами статті 48 Цивільного кодексу Української РСР унормовано, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. 
Згідно зі ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в  потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 14 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) умови договору оренди земельної ділянки не можуть суперечити законам України.
Істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: 1) об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) термін договору оренди; 3) орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду); 4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі; 5) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 6) існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки; 7) сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; 8) відповідальність сторін.
Відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.
Частиною 2 ст. 23 Закону України "Про плату за землю" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що грошова оцінка земельної ділянки щороку за станом на 1 січня уточнюється на коефіцієнт індексації, порядок проведення якої затверджується Кабінетом Міністрів України.
При цьому місцевим господарським судом встановлено, що в договорі відсутні такі істотні умови як індексація орендної плати та не зазначено сторону (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини, а отже Договір від 27.12.2002 відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР є неукладеним.
Разом з тим, хоча прокурор у позовній заяві не зазначав про відсутність у спірному договорі істотних умов, а лише вказав про такі обставини у відповіді на відзив,  доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не вважаються зміною підстав позову.
Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15.
Стосовно вчинення сторонами спірного договору конклюдентних дій, тобто дій спрямованих на виконання цього договору (фактична передача позивачем спірної земельної ділянки відповідачу, сплата орендної плати за її користування), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Положеннями  ч. 2 ст. 42 Цивільного кодексу Української РСР визначено, що угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.
Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.
Між тим, за приписами ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про оренду землі" укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.
Факт державної реєстрації засвідчується печаткою реєструючого органу з підписом уповноваженої на це особи та зазначенням дати реєстрації на всіх примірниках договору. Один зареєстрований примірник договору зберігається в органі, який здійснив його реєстрацію.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації.
Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований.
Схожі за своїм змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі 145/2047/16-ц. 
Враховуючи те, що ч. 1 ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР прямо передбачає умову, за якої договір вважається укладеним, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що вчинення сторонами конклюдентних дій не може свідчити про укладення Договору від 27.12.2002, зважаючи на відсутність у ньому зазначених вище істотних умов.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.06.2020 у справі 145/2047/16-ц зазначила, що зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним.
У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. 
З урахуванням наведено суд апеляційної  інстанції погоджується із вірним висновком суду першої інстанції  про те, що оскільки Договір від 27.02.2002 є неукладеним, цей договір не підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Поряд з цим, місцевим господарським судом правомірно було відхилено доводи прокурора про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України у зв`язку з нездійсненням його державної реєстрації, невиконання умов договору щодо будівництва ринку, невідповідності наявного торгівельного майданчика на спірній земельній ділянці вимогам щодо облаштування ринків, несплати орендної плати у повному обсязі, надання цієї земельної ділянки в суборенду ФОП Сердюку Ю. В. тощо з огляду на наступне.
За усталеною практикою Верховного Суду позивач, звертаючись з позовом про визнання договору недійсним як такого, що суперечить вимогам законодавства, на підставі загальних норм частини першої статті 203 та статті 215 ЦК України, повинен одночасно послатися на конкретну норму законодавства, якій цей договір не відповідає (яка була порушена в момент його укладення). 
Оскільки зазначені прокурором, як він вважає, порушення відповідачем умов спірного договору та норм Закону України "Про оренду землі" фактично відбувались не в момент його укладення, визнання такого договору недійсним не є можливим.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, своєчасного внесення орендної плати відповідно до ст. 32 Закону України "Про оренду землі" є підставою для дострокового розірвання договору оренди землі.
Водночас, прокурором та позивачем не доведено сплату відповідачем орендної плати у меншому розмірі та недоотримання селищною радою коштів у розмірі 126       443,70 грн, оскільки з наданих виписок по рахунку неможливо встановити, у якому саме розмірі від грошової оцінки землі сплачувалась така орендна плата.
При цьому вчинення конклюдентних дій, пов`язаних з виконанням договору, не свідчить про його укладення. 
Крім того, прокурор зазначав про те, що при укладенні спірного договору не переслідувалась його мета - будівництво ринку.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що правові наслідки укладення договору внаслідок обману, без  наміру створити юридичні наслідки або з метою приховати іншу угоду були встановлені у ст. 57, 58 Цивільного кодексу Української РСР.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 57 Цивільного кодексу Української РСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
Згідно зі ст. 58 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без  наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).
Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.
Однак прокурор жодних доказів на підтвердження укладення відповідачем спірного договору з іншої метою, аніж визначена у цьому договорі, суду не надав.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи та визнається учасниками справи, на спірній земельній ділянці розташована торгівельна площадка, на якій розміщені торгівельні кіоски, павільйони, лотки, палатки, що у певній мірі відповідає поняттю ринок. 
Щодо здійснення відповідачем 27.01.2021 державної реєстрації права оренди земельних ділянок на підставі спірного договору суд зазначає наступне.
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 01.02.2021 на підставі Договору від 27.12.2002  27.01.2021, частини технічної документації та рішення Сосницької селищної ради від 26.12.2013 приватним нотаріусом Лисенко Н. Б. здійснено державну реєстрацію права оренди ТОВ "Шляхо-будівельне управління №14" земельними ділянками з кадастровим номером 7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га та з кадастровим номером 7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га, які розташовані за адресою: смт Сосниця, вул. Б. Хмельницького.
Проте об`єктом оренди спірного договору є земельна ділянка площею 5897 кв. м, а не земельні ділянки з кадастровими номерами 7424955100:01:006:0452 та 7424955100:01:006:0453, загальна площа яких становить 0,464 га.
Місцевим господарським судом встановлено, що Сосницька селищна рада 26.12.2013 прийняла рішення про поділ земельної ділянки, яка є предметом спірного договору, на земельні ділянки: 0,1602 га; 0,3038 га; 0,1094 га; 0,0234 га, а також вирішила: внести зміни до Договору від 27.12.2002, відповідно до яких відповідачу передаються в оренду земельні ділянки площами 0,1602 га та 0,3038 га"; ТОВ "Шляхо-будівельне управління №14" укласти з Сосницькою селищною радою договори оренди земельних ділянок згідно з діючим законодавством.
Однак такі договори відповідно до рішення Сосницької селищної ради від 26.12.2013 між позивачем та відповідачем укладені не були.
Таким чином, у суду викликає сумнів щодо правомірності дій державного реєстратора зі здійснення державної реєстрації права оренди земельних ділянок за спірним договором, зважаючи нате, що у цьому договорі вказаний інший об`єкт оренди. 
Проте такі дії державного реєстратора можуть бути предметом розгляду у іншому порядку під час розгляду скарги, поданої до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або окремого позову у суді.

Щодо вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання негаторного позову.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Положеннями ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
У відповідності до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Прокурор, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління № 14" повернути Сосницькій селищній раді земельну ділянку площею 5897 кв. м, яка розташована за адресою вул. Б. Хмельницького, смт Сосниця, шляхом підписання акта приймання-передавання.
При цьому, як зазначено у рішенні Сосницької селищної ради від 26.12.2013 та визнається сторонами, вказана земельна ділянка була поділена на чотири земельні ділянки площами 0,1602 га; 0,3038 га; 0,1094 га; 0,0234 га.
Проте технічної документації щодо поділу цієї земельної ділянки суду не надано, а в матеріалах справи наявні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно лише щодо двох з цих земельних ділянок - з кадастровим номером 7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га та з кадастровим номером 7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га.
Разом з тим, матеріалами обстеження від 08.12.2020 підтверджується використання лише двох  земельних ділянок з кадастровими номерами 7424955100:01:006:0452, 7424955100:01:006:0453.
Також безпосередньо учасники справи визнали обставини щодо фактичного користування відповідачем саме цими двома земельними ділянками (7424955100:01:006:0452, 7424955100:01:006:0453), а інші дві земельні ділянки не використовуються відповідачем, тому що є частиною проїжджої дороги, тротуару.  
Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Доказів перебування на праві власності будь-яких об`єктів нерухомості на спірній землі суду також не надавалось.
Оскільки спірний договір є неукладеним, а відповідач фактично використовує лише земельні ділянки з кадастровим номером 7424955100:01:006:0452, площею 0,1602 га та з кадастровим номером 7424955100:01:006:0453, площею 0,3038 га, саме ці земельні ділянки, а не земельна ділянка площею 5897 кв. м, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що вказані земельні ділянки підлягають поверненню позивачу, і, відповідно позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Разом з тим під час розгляду справи у суді першої інстанції  подано заяву заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог прокурора у даній справі.
Положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)      визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими                статтями 253-255 цього Кодексу.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення ( ч. 3 ст. 267 ЦК України).
При цьому необхідно зазначити, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.
Відповідно до     ст. 42 ГПК України     учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Таким чином, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведеної статті процесуального законодавства (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 922/3121/19, від 09.04.2019 у справі № 912/1104/18, від 20.09.2019 у справі № 904/4342/18, від 26.06.2018 у справі № 522/15385/14-ц).
Отже, позовна давність, на відміну від доказів, не є інститутом процесуального права (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17), а на неї поширюється     розділ V ЦК України     «строки та терміни. Позовна давність», тобто є інститутом матеріального права.
Оформлення її окремою заявою не перетворює її на докази, встановлені     ст. 73 ГПК України.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач 09.02.2021 у заяві вказував, що прокурор пропустив трирічну позовну давність щодо звернення з відповідною позовною вимогою, тобто заява відповідача була викладена в окремому документі, проте суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, не розглянув вказану заяву відповідача, залишивши вказану заяву відповідача без розгляду, оскільки ТОВ "Шляхо-будівельне управління №14" не наведено поважних причин пропуску строку на подання такої заяви у відповідності до ч. 9 ст. 165 ГПК України, і, відповідно, не надав їй оцінки та не застосував до спірних правовідносин положення     ст. 267 ЦК України.
Статтею 129 Конституції України     закріплено такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Зазначені принципи знайшли своє відображення і у ст. ст.     7,     13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства.
Суд апеляційної  інстанції вважає за необхідним розглянути подану заяву відповідача про застосування строків позовної давності.
Вирішуючи дане питання суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення      статті 267 ЦК України      і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17.
Дослідивши обставини дотримання прокурором строку позовної давності для звернення до суду з позовом у даній справі, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в     статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого     статтею 74 Господарського процесуального кодексу України     про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
За змістом ч. 1     ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Частиною 2     ст. 2 ЦК України                передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями                167,                170                цього                Кодексу                набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. 
За змістом ч.ч.  3, 4     ст. 53 ГПК України          у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Отже, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила
Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц, від 07.11.2018 у справі №     372/1036/15-ц).
У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
      Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті      15,      16,      20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений      законом      спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17.
Слід також зазначити, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства.
Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.05.2016 у справі №910/3723/14 та Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі №914/1708/17, від 22.05.2018 у справі № 922/1084/17 та від 19.11.2019 у справі №910/16827/17.
При цьому, прокурор приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.
Визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не позивач.
Як убачається із матеріалів справи, прокурор 30.09.2020 (відповідно до поштового штемпелю проставленого на конверті) звернувся з позовом у даній справі до Господарського суду Чернігівської області.
Як вже зазначалось вище, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Крім того, фундаментальне значення має факт, коли саме держава, а не її конкретний орган або прокурор, могла довідатися про наявність порушеного права.
Прокурором заявлено позов в інтересах держави в особі  Сосницької селищної ради представництво якої відповідно до норм Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" здійснює селищна  рада, яка є позивачем у даній справі, та якій відомо про договір з моменту його укладання (27.12.2002).
Так, у матеріалах справи наявна копія листа вих.04-20/369 від 19.05.2020 Сосницької селищної ради до прокурора Сосницького відділу Менської прокуратури, в якому селищна рада звернулася із проханням до прокуратури в поверненні земельних ділянок в комунальну власність.
Тобто, з 20.05.2020 прокурору стало  відомо про укладений між позивачем та відповідачем договір, що є початком перебігу строку позовної давності.
Як вже зазначалось вище, 30.09.2020  прокурор звернувся із позовом До Господарського суду Чернігівської, що підтверджується поштовим штеплем Укрпошти, проставленого на конверті, в якому було надіслано позовну заяву до Господарського суду Чернігівської області, тобто в межах такого строку.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до  п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.  
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального  та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.02.2021 у справі №927/889/20, та, відповідно, апеляційна скарга відповідача  є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.02.2021 у справі №927/889/20 покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 197, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхо-будівельне управління №14" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.02.2021 у справі №927/889/20 залишити без змін.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Справу     №927/889/20 повернути до місцевого господарського суду.
Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог                               ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст судового рішення складено та підписано суддями -14. 11.2022.

Головуючий суддя                                                                      Т.І. Разіна 

Судді                                                                                К.В. Тарасенко

                                                                                І.А. Іоннікова