РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року 
м. Рівне

Справа № 569/21092/21
Провадження № 22-ц/4815/1093/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,
секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» адвоката Ременюк Т.О. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 липня 2022 року, ухвалене в складі судді Тимощука О.Я., у справі № 569/21092/21,

в с т а н о в и в :
У жовтні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив: визнати недійсним односторонній правочин АТ «АльфаБанк» як поточного кредитора, яким проведено реструктуризацію зобов`язань за кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01 серпня 2008 року, укладеним із  ОСОБА_1 ; зобов`язати Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1  за кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01 серпня 2008 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 01 серпня 2008 року, між ним та Відкритим Акціонерним Товариством «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1703/0808/55-030, за умовами якого він отримав кредит у сумі 35 000,00 дол. США, (що станом на день укладання кредитного договору за офіційним курсом НБУ складає 169 400,00 гривень), а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором.
Внаслідок укладення між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі – продажу прав вимоги за кредитними договорами. та Між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», договору купівлі – продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідач набув статусу нового кредитора за кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01 серпня 2008 року.
Відповідно до Закону України № 1381-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті" ним подано заяву про проведення реструктуризації за кредитним договором. Листом №67819-34-б/б від 03.08.2021 року відповідач повідомив про здійснення реструктуризації.
В результаті виконання умов реструктуризації банком прощено (анульовано) загальну суму кредитної заборгованості 1511594 гривень 85 копійок за власним рішенням Банку до закінчення строку позовної давності, у тому числі: основна сума боргу 401761 гривень 48 копійок; відсотки 185792 гривень 54 копійка; комісії/штрафи/пені 924040 гривень 83 копійка. Проведену відповідачем реструктуризацію вважає необґрунтованою та такою, що суперечить положенням Закону № 1381-IX.
Відповідачем неправомірно нараховано прощені (анульовані): відсотки в розмірі 185 792 гривень 54 копійка та комісії /штрафи/пені в розмірі 924 040 гривень 83 копійка.
Реструктуризація зобов`язання за кредитним договором має відбуватися з урахуванням припиненням дії договору від 27.11.2014 року. Проведення реструктуризації у запропонованому відповідачем варіанті суперечить нормам законодавства, порушує його права, створює додаткове фінансове навантаження та штучно збільшує розмір існуючої заборгованості.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 липня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» про визнання правочину недійсним задоволено частково. Зобов`язано Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01 серпня 2008 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити.
Зазначає, що відповідачем дотримані форма та порядок проведення реструктуризації, передбаченої у п.7 розділу IV Закону України “Про споживче кредитування ”.
Вказує, що дії кредитора щодо проведення реструктуризації та умови такої реструктуризації визначаються на підставі кредитного договору, визначених кредитором умов реструктуризації та Закону України “Про споживче кредитування”.
Окрім того, з моменту винесення рішення про стягнення заборгованості, зобов`язання за договором не є припиненим, та банк має право нараховувати відсотки за договором та інші нарахування. Покликається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 року у справі №761/16124/15-ц відповідно до якої з моменту винесення рішення про стягнення заборгованості не є припиненим, та Банк не втрачає право нараховувати відсотки за договором та інші нарахування. Рішення про стягнення грошового боргу лише надає праву вимоги кредитора ознак безпосередньої примусовості у реалізації, нічого не змінюючи у змісті самого спірного правовідношення. Відповідно вважає, що висновок суду першої інстанції про виникнення між сторонами зобов`язання не з умов договору, а з рішення суду про стягнення заборгованості є помилковим.
Також зазначає, що при проведенні реструктуризації Банк керується виключно положеннями Закону, яким передбачено порядок проведення реструктуризації, та визначено розмір зобов`язання, як підставу проведення реструктуризації.
Покликаючись на п.7 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ “Про споживче кредитування” стверджує, що законом не передбачено обов`язку проведення реструктуризації на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, а виключно з підстав нарахування заборгованості за умовами договору та у випадку відсутності простроченої заборгованості станом на 01.01.2014 року та у випадку її погашення та виключно у разі надання повного переліку документів, визначених Законом, що і було зроблено Банком.
Також, доводить про відсутність доказів порушення прав та інтересів позивача та зазначає про неналежний спосіб захисту оскільки, реструктуризація банком вже проведена. А тому, винесене рішення є фактично неможливим для виконання.
Відзив до апеляційного суду не подано.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Рішення суду в частині відмови в позові щодо визнання недійсним одностороннього правочину АТ «Альфа-Банк», як поточного кредитора яким проведено реструктуризацію зобов`язань за кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01 серпня 2008 року укладеним з ОСОБА_1 сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення не відповідає.
Установлено, що що 01 серпня 2008 року, між Відкритим Акціонерним Товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1703/0808/55-030, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 35 000,00 дол. США., (що станом на день укладання кредитного договору за офіційним курсом НБУ складає 169 400,00 гривень) та зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк», укладено Договір купівлі – продажу прав вимоги за кредитними договорами.
15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», укладено Договір купівлі–продажу прав вимоги за кредитними договорами.
Відповідно до зазначених договорів відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за Кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01.08.2008 року, укладеного між Відкритим Акціонерним Товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 . На даний час усі права кредитора за Кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01.08.2008 року належать ПАТ «Альфа – Банк».
09 липня 2021 року ОСОБА_1 подано АТ «Альфа – Банк» заяву про проведення реструктуризації.
03.08.2021 року, відповідач повідомив позивача про відповідність поданих ним документів вимогам п. 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», а також надав інформацію про умови здійсненої реструктуризації та новий графік платежів.
Реструктуризація зобов`язань здійснена на таких умовах: сума заборгованості зі сплати кредиту за Кредитним договором становить 395 056 гривень 94 копійок, з яких: реструктуризована сума заборгованості за тілом кредиту – 129 164 гривень 42 копійок, реструктуризована сума заборгованості за процентами – 265 892 гривень 52 копійка. Визначено, що розмір процентів за користування кредитом встановлюється у розмірі українського індексу ставок за дванадцятимісячними депозитами фізичних осіб у гривні та станом на дату проведення реструктуризації збільшеному на один процентний пункт та становить 9,23 процентів річних. Відповідачем зазначено, що в результаті виконання умов реструктуризації буде прощенно (анульовано) загальну суму кредитної заборгованості в розмірі 1 511 594 гривень 85 копійок за власним рішенням Банку до закінчення строку позовної давності, у тому числі: основна сума боргу 401 761 гривень 48 копійок; відсотки 185 792 гривень 54 копійка; комісії/штрафи/пені 924 040 гривень 83 копійка.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/3367/19 (провадження № 61-18918св20) зазначено, що «частина перша статті 11 ЦПК України передбачає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)…
…У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту».
Відповідно до змісту статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Убачається, що між сторонами існує спір щодо порядку нарахування відсотків, комісії, штрафів та пені, а не відмови провести реструктуризацію, а тому обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки відповідач виконав свій обов`язок щодо проведення реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01 серпня 2008 року і зазначений договір є чинним.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального права, за наведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог з наведених вище підстав.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» адвоката Ременюк Т.О. задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 липня 2022 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.
В позові  ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» про зобов`язання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 1703/0808/55-030 від 01 серпня 2008 року відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» судовий збір в розмірі 1362 грн за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2022 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Шимків С.С.