ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" листопада 2022 р.                            Справа№ 910/15232/20 (910/18130/21)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Остапенка О.М.
суддів:            Грека  Б.М. 
          Полякова Б.М. 

за участю секретаря судового засідання: Сивак М.С.

у присутності представників сторін:
від позивача: Куценко О.В. - довіреність №5353-К-Н-О від 02.07.2021 року
від відповідача-2: Демченко С.В. - довіреність №21/01-21-1 від 05.01.2021 року (у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року
у справі          №910/15232/20(910/18130/21) (суддя Мандичев Д.В.) 
за заявою          Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"
до                    1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс"
                     2.Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1- Товариство з обмеженою відповідальністю "Долма"
про                     визнання недійсним договору поруки №20/02-2017-2 від 13.03.2017
в межах справи №910/15232/20
за заявою           Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 
до                     Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" 
про                     банкрутство
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у справі №910/15232/20(910/18130/21) позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсним з моменту укладання договір поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-2, укладений між ТОВ "Укртеральянс" та ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах"; стягнуто з ТОВ "Укртеральянс" на користь АТ Комерційний банк "ПриватБанк" 1135,00 грн. витрат зі сплати судового збору; стягнуто з ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" на користь АТ Комерційний банк "ПриватБанк" 1135,00 грн. витрат зі сплати судового збору; видано накази.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" звернулось безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у справі №910/15232/20 (910/18130/21) та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2022 року апеляційну скаргу ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" передано на розгляд колегії суддів у складі:головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Грек Б.М., Поляков Б.М.
Ухвалою суду від 15.08.2022 року вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у справі №910/15232/20(910/18130/21), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15232/20(910/18130/21) за заявою АТ Комерційний банк "ПриватБанк" до ТОВ "Укртеральянс", ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах", третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 - ТОВ "Долма" про визнання недійсним договору поруки №20/02-2017-2 від 13.03.2017 в межах справи №910/15232/20 за заявою АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Укртеральянс" про банкрутство.
22.08.2022 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/15232/20(910/18130/21)/3362/2022 від 22.08.2022 року матеріали справи №910/15232/20(910/18130/21) надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою суду від 23.08.2022 року поновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у справі №910/15232/20(910/18130/21), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 04.10.2022 року за участю повноважних представників сторін та третьої особи.
У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу представник Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
23.09.2022 року від представника скаржника адвоката Демченко С.В. засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про проведення судового засідання 04.10.2022 року в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 03.10.2022 року клопотання було задоволено.
Судове засідання, призначене на 04.10.2022 року, не відбулось у зв`язку із оголошенням тривалої повітряної тривоги у місті Києві.
Після відбою повітряної тривоги ухвалою суду від 04.10.22 року розгляд справи №910/15232/20 (910/18130/21) призначено на 19.10.2022 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.
05.10.2022 року від представника скаржника адвоката Демченко С.В. засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про проведення судового засідання 19.10.2022 року в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 06.10.2022 року клопотання було задоволено.
19.10.2022 року через відділ документального забезпечення суду засобами електронного зв`язку від представника скаржника надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги, а від арбітражного керуючого Шевченка В.Є. - клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечення особистої присутності в судовому засіданні 19.10.2022 року.
Судове засідання, призначене на 19.10.2022 року, не відбулось у зв`язку із оголошенням тривалої повітряної тривоги у місті Києві.
Після відбою повітряної тривоги ухвалою суду від 19.10.2022 року призначено розгляд справи №910/15232/20(910/18130/21) на 03.11.2022 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.
20.10.2022 року від представника скаржника адвоката Демченко С.В. засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про проведення судового засідання 03.11.2022 року в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 25.10.2022 року клопотання було задоволено.
Представник скаржника в судовому засіданні 03.11.2022 року в режимі відеоконференції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник позивача проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022- без змін.
Представники інших учасників провадження у справі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у відповідності до ч. 6 ст. 120 ГПК України шляхом направлення копії ухвали суду від 19.10.2022 року про призначення справи до розгляду на електронну адресу, докази чого долучено до матеріалів справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.
Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
03.11.2022  року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у даній справі - залишити без змін, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/15232/20 про банкрутство ТОВ "Укртеральянс", провадження в якій відкрито ухвалою суду від 23.11.2020 року за заявою АТ КБ "ПриватБанк".
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 року визнано кредитором у справі №910/15232/20 по відношенню ТОВ "Укртеральянс": АТ КБ "Приватбанк" з грошовими вимогами на суму 684 718 391,18грн., з яких 70 224,00 грн. - вимоги першої черги, 350 256 465,02 грн. - вимоги четвертої черги, 334 391 702,16грн. - вимоги шостої черги; ПрАТ "СК "Інгосстрах" з грошовими вимогами на суму 752 388 505,36грн., з яких 4 540,00 грн. - вимоги першої черги, 752 383 965,36грн. - вимоги четвертої черги.
У листопаді 2021 року АТ КБ "Приватбанк" у межах даної справи про банкрутство звернулось до суду із позовом до ТОВ "Укртеральянс" та ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору поруки №20/02-2017-2 від 13.03.2017 року.
Позов мотивовано тим, що укладений боржником договір поруки від 13.03.2017 року № 20/02-2017-2 є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону, а саме: ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та відповідно до ст. 234 ЦК України є фіктивним. 
За твердженням позивача, внаслідок укладення такого договору поруки ТОВ "Укртеральянс" додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ "Долма", що також перебувало в скрутному фінансовому становищі, зі сплати 10 126 000,00 грн., та 360 % річних, у зв`язку з чим виконання ТОВ "Укртеральянс" грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору АТ КБ "ПриватБанк".
За наслідками розгляду заявлених вимог рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у справі №910/15232/20(910/18130/21) позов задоволено повністю.
Приймаючи дане рішення місцевий господарський суд виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, які підтверджені відповідними доказами.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 01.04.2013 року між ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховик), АТ КБ "ПриватБанк" (страхувальник) укладено договір страхування кредитів № 13/04/01-01К, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном страхувальника.
Згідно з пунктом 1.2 договору страхування кредитів страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цими договорами, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконувати інші умови цих договорів.
Предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов`язані зі збитками, які можуть бути завдані страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в додатках до договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між страхувальником та позичальниками (надалі - кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно додатків до договору (пункт 2.1 договору страхування кредитів).
Пунктом 3.1 договору страхування кредитів визначено, що страховим випадком за цим договором є невиконання (неналежне виконання) позичальниками своїх обов`язків перед страхувальником, передбачених кредитними договорами, а саме: неповернення або часткове неповернення позичальниками кредитів у встановлені кредитними договорами строки, невиплата позичальниками в повному обсязі і в установлені кредитним договором строки процентів за користування кредитом. При настанні страхового випадку страховик сплачує страхувальнику обумовлене договором страхування страхове відшкодування.
Відповідно до додатку № 1 до договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К за даним договором застрахований, зокрема, наданий ТОВ "Долма" кредит на суму боргу 13 750 034,00 грн., страхова сума за яким становить 17 300 000,00 грн., а також кредит на суму боргу 10 000 000,00 грн., страхова сума за яким становить 12 400 000,00 грн.
АТ КБ "ПриватБанк" звернулося 11.03.2014 року до ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" із заявою про страхову подію, в якій зазначило про не погашення ТОВ "Долма" у строк до 26.02.2014 року частки кредиту в сумі 9 000 000,00 грн. та 1 072 000,00 грн. нарахованих відсотків.
11.03.2014 року ПрАТ "СК "Інгосстрах" складено страховий акт № 1467 Б/К, відповідно до якого порушення ТОВ "Долма" умов кредитного договору від 26.12.2012 року № Т001/12Г/С та не повернення в строк до 26.02.2014 року АТ КБ "ПриватБанк" частки кредиту в сумі 9 000 000,00 грн. та нарахованих відсотків у розмірі 1 126 000,00 грн. внаслідок неплатоспроможності визнано страховим випадком та прийнято рішення виплатити страхове відшкодування в розмірі 10 126 000,00 грн.
ПрАТ "СК "Інгосстрах" здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ "Долма" на суму 10 126 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 11.03.2014 року № 850 та № 853 із зазначеним у призначеннях платежів страхового акту від 11.03.2014 року № 1467 Б/К.
Надалі, ПрАТ "СК "Інгосстрах" звернулося до ТОВ "Долма" з листом від 13.03.2014 №13-03/02-01 щодо отриманого права регресної вимоги внаслідок виплати 11.03.2014 страхового відшкодування в сумі 10 126 000,00 грн. за договором страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К.
У відповідь на даний лист ТОВ "Долма" листом від 18.03.2014 року №2014/03/18-1 повідомило, що не має можливості відшкодувати ПрАТ "СК "Інгосстрах" грошові кошти в сумі 10 126 000,00 грн.
Відтак, 20.03.2014 року між ПрАТ "СК "Інгосстрах"  (кредитор) та ТОВ "Долма" (боржник) укладено угоду про добровільне погашення заборгованості, відповідно до умов якої боржник визнає, що його заборгованість перед кредитором на момент укладення даної угоди становить 10 126 000,00 грн., яка буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 20.03.2017 року.
У подальшому, 13.03.2017 року між ПрАТ "СК "Інгосстрах" (кредитор) та ТОВ "Укртеральянс" (поручитель) укладено договір поруки № 20/02-2017-2, у відповідності до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку ТОВ "Долма" (надалі іменується "боржник") щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 року № 13/04/01-01К у розмірі 10 126 000,00 грн., що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором від 26.12.2012 року № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 20.03.2014 року.
Згідно з пунктом 1.2 договору поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Пунктом 2.4 договору поруки сторони підтверджують, що строк позовної давності щодо зобов`язань сторін, які виникають за основним договором та/або цим договором, в тому числі у випадку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за основним договором та/або цим договором, становить п`ятнадцять років.
Відповідно до пункту 3.1 договору поруки поручитель зобов`язаний у разі порушення боржником забезпеченого порукою обов`язку за основним договором, самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, не пізніше строку встановленого у п.1.1 цього договору.
У зв`язку з невиконанням ТОВ "Долма" своїх зобов`язань, ПрАТ "СК "Інгосстрах" зверталося до ТОВ "Укртеральянс", як поручителя, з вимогою від 05.12.2019 року № 05/12-19-1 про сплату боргу.
У відповіді від 06.12.2019 року №06-12/2019 ТОВ "Укртеральянс" повідомило ПрАТ "СК "Інгосстрах" про відсутність можливості погасити заборгованість у сумі 85 997 625,04 грн.
Висновки місцевого господарського суду про наявність підстав для визнання зазначеного вище договору поруки недійсним є законними та обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019 року, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.
Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.
21.10.2019 року введено в дію  Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.
Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства).
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 року у справі № 913/849/14).
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування ст. 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений ст. 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 року може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022 року.
Разом з тим, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16.
Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.
Водночас, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).
Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.
Крім цього, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений  ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний  строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.
Аналіз норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.
Таким чином, оскільки провадження у даній справі №910/15232/20 про банкрутство ТОВ "Укртеральянс" відкрито за ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 року, то, керуючись темпоральним принципом, в даному випадку підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства. 
Відтак, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, оспорюваний договір поруки №20/02-2017-2 укладений 13.03.2017 року, тобто поза межами трирічного строку від дати відкриття провадження у справі №910/15232/20 про банкрутство ТОВ "Укртеральянс", з огляду на що застосування до спірних правовідносин положень спеціальної статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства не є можливим. 
Поряд із цим, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 зазначила, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.
У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.
Враховуючи викладене, помилкові висновки суду першої інстанції про можливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в даному випадку не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки судом першої інстанції при прийнятті рішення було застосовано  загальні положення цивільного законодавства, визначені ЦК України.
Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.
Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. 
Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами ст. 215 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 року у справі № 6-806цс16 тощо.
Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).
У постанові від 30.01.2019 року у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.
Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019 року, №910/8357/18 від 28.11.2019 року).
Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Правила визначення особи, що наділяється правом заперечувати/ оспорювати у справі про банкрутство правочин, вчинений боржником, мають свої особливості.
У разі заперечення такого правочину з підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ, коло осіб, що наділяються відповідним правом, прямо визначено положеннями частин першої, другої статті 42 цього Кодексу.
Натомість, у разі заперечення такого правочину хоча і у справі про банкрутство, однак з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (в порядку статті 7 КУзПБ), коло осіб, що наділяються відповідним правом визначається за загальним правилом, яке визначає передумови звернення до суду за захистом порушеного права (стаття 15, 16 ЦК України, стаття 4, 41, 45 ГПК України).
Згідно зі статтею 1 КУзПБ матеріально-правовий статус кредитора у справі про банкрутство у розумінні цього Кодексу, що є і учасником, і стороною у справі про банкрутство, що обумовлений та визначається наявністю вимог щодо грошових зобов`язань до боржника, формалізується відповідною ухвалою суду про визнання цих вимог, з винесенням якої кредитор наділяється відповідними правами у справі про банкрутство, що презюмуються та випливають з цього матеріально-правового статусу та визначені, зокрема статями 45, 48, 52, 64 КУзПБ (право брати участь у прийнятті рішень на зборах кредиторів, заперечувати вимоги іншого кредитора, отримувати задоволення вимог до боржника за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута тощо) (висновки Верховного Суду в постанові від 16.07.2020 у справі №910/4475/19, пункти 56.14-56.17).
Поряд з цим матеріально-правовий зв`язок кредитора з боржником, що обумовлюється як в межах, так і поза межами справи про банкрутство наявністю вимог кредитора щодо грошових зобов`язань до боржника, а тому не вимагає їх формалізації у справі про банкрутство, наділяє кредитора статусом заінтересованої особи у розумінні наведених положень статей 3, 13, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України (пункти 7.8-7.10) з правом на судовий захист шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, однак стороною якого цей кредитор не є, а також відповідними процесуальними правами (статті 4, 41, 42, 45, 46 ГПК України).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.07.2022 року у справі   №904/6251/20(904/313/21).

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 року у даній справі грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Укртеральянс" визнано в розмірі 679 161 123,49 грн. та ухвалою від 19.04.2021  - на суму 684 718 391,18грн., то АТ КБ "ПриватБанк" виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним, як кредитор ТОВ "Укртеральянс".
Таким чином, банком, як конкурсним кредитором у справі, тобто заінтересованою особою, доведено в установленому законом порядку факт порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору, відтак останній має право на звернення із відповідним позовом до відповідачів у межах даної справи про банкрутство, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав конкурсного кредитора не  суперечить вимогам чинного законодавства.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Частинами 1, 2 ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові (ст. 558 ЦК України).
Отже, з вищенаведених положень чинного законодавства слідує, що договір поруки може бути як оплатним, так і безоплатним.
Як встановлено судом, предметом спірного договору від 13.03.2017 року №20/02-2017-2 є надання ТОВ "Укртеральянс" поруки перед ПрАТ "СК "Інгосстрах" за виконання обов`язку ТОВ "Долма" щодо оплати (компенсації) витрат, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 року № 13/04/01-01К у розмірі 10 126 000,00 грн., що виникли у зв`язку з не виконанням кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором від 26.12.2012 року № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 20.03.2014 року.
Згідно з пунктом 1.2 договору поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Таким чином, за умовами договору поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-2 ТОВ "Укртеральянс" виступає в якості солідарного боржника ТОВ "Долма" щодо виконання останнім обов`язку з оплати (компенсації) витрат ПрАТ "СК "Інгосстрах", пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 року №13/04/01-01К у розмірі 10 126 000,00 грн., що виникли у зв`язку з не виконанням кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором від 26.12.2012 року № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 20.03.2014 року.
У той же час, здійснюючи оцінку обставин з точки зору фінансових правовідносин та наслідків впливу вчиненого оспорюваного правочину, суд зауважує на тому, що сумарний розмір чистих активів ТОВ "Укртеральянс" станом на 31.12.2016 року складав - 21 593,00 грн., чистий прибуток - 0 грн.
Наведені обставини свідчать про відсутність доказів фінансової спроможності ТОВ "Укртеральянс" виконання договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-2 при його укладенні. 
Крім того, у ТОВ "Укртеральянс" існували станом на 13.03.2017 рік непогашені грошові зобов`язання перед АТ КБ "ПриватБанк" за кредитними договорами від 25.04.2013 року № 2У040Г у розмірі 372 944,00 грн., від 25.04.2013 року № 2У041Г у розмірі 215  076 112,00 грн.
Отже, при веденні збиткової діяльності та маючи зобов`язання принаймні перед АТ КБ "ПриватБанк" на суму 244  810 915,25 грн., ТОВ "Укртеральянс" прийняло на себе додаткові зобов`язання на суму 10 126 000,00 грн.
При цьому, слушними є твердження ПрАТ "СК "Інгосстрах" про те, що наявність грошових зобов`язань станом на день укладення спірного договору не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності та договірної роботи.
Водночас, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.
Поручитель, укладаючи договір поруки, не може не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє. Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 року у справі №922/3522/17.
Натомість, укладаючи договір щодо забезпечення виконання ТОВ "Долма" зобов`язань на суму 10  126 000,00 грн., ТОВ "Укртеральянс" не пересвідчилося у фінансовому становищі товариства, солідарний обов`язок по виконанню зобов`язань якого покладається на ТОВ "Укртеральянс" на підставі спірного договору поруки від 13.03.2017 року №20/02-2017-2.
Таким чином, внаслідок укладення спірного договору поруки від 13.03.2017 року № 20/02-2017-2, перебуваючи в стані фінансової неможливості виконання власних зобов`язань, боржник додатково прийняв на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ "Долма" зі сплати 10 126 000,00 грн., чим фактично збільшив свої боргові зобов`язання за відсутності фінансової спроможності їх погашення.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення спірного договору поруки від 13.03.2017 року №20/02-2017-2 спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань ТОВ "Укртеральянс" всупереч власним фінансовим інтересам.
Твердження ПрАТ "СК "Інгосстрах" про укладення також з іншими поручителями договорів поруки щодо забезпечення виконання ТОВ "Долма" зобов`язань зі сплати 10 126 000,00 грн. за угодою про добровільне погашення заборгованості від 20.03.2014 року не спростовують встановлених судом обставин, за яких було вчинено оспорюваний договір поруки від 13.03.2017 року № 20/02-2017-2.
Одночасно, отримання АТ КБ "ПриватБанк" від ПрАТ "СК "Інгосстрах" суми основної заборгованості ТОВ "Долма" за кредитним договором від 26.12.2012 року №Т001/12Г/С на підставі договору страхування кредитів від 01.04.2013 року №13/04/01-01К не впливає на спірні правовідносини за договором поруки, а встановлення обставин щодо належного виконання ПрАТ "СК "Інгосстрах" своїх зобов`язань за договором страхування кредитів від 01.04.2013 року №13/04/01-01К не є предметом даного спору.
Щодо наданого ПрАТ "СК "Інгосстрах" до матеріалів справи висновку від  29.04.2022 року № 01/04/2022 експерта за результатами проведення первинної судової економічної експертизи, складеного на замовлення ПрАТ "СК "Інгосстрах" судовим експертом Хомутенко С.В., суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Згідно з пунктом 1.2.3. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998  № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) основними видами (підвидами) експертизи є економічна: бухгалтерського та податкового обліку; фінансово-господарської діяльності; фінансово-кредитних операцій.
Як вбачається з висновку від 29.04.2022 року № 01/04/2022, на вирішення судової економічної експертизи поставлено 14 запитань, що стосуються економічної доцільності укладення ТОВ "Укртеральянс" договору поруки від 13.03.2017 року № 20/02-2017-2.
Водночас, при дослідженні наданих для проведення судової експертизи документів судом встановлено, що остання проведена виключно на підставі наданих ПрАТ "СК "Інгосстрах" договорів - договору страхування кредитів, угоди про добровільне погашення заборгованості, договору поруки.
Суд зауважує, що судовому експерту не надавалися, а відтак і не досліджувалися при проведенні судової економічної експертизи фінансові звіти товариства, що відображають реальний фінансовий стан товариства, первинні і зведені документи бухгалтерського та податкового обліку і звітності тощо, як на час укладення спірного договору поруки, так і після його укладення.
Отже, зроблений на замовлення ПрАТ "СК "Інгосстрах" документ не є експертизою економічного характеру, оскільки жодні профільні документи не досліджувались.
Таким чином, місцевий суд обґрунтовано оцінив наданий висновок критично, оскільки при визначені економічної доцільності укладення ТОВ "Укртеральянс" договору поруки від 13.03.2017 року № 20/02-2017-2 та його впливу на активи товариства судовим експертом взагалі не досліджувався фінансовий стан ТОВ "Укртеральянс".
Отже, надані судовим експертом висновки від 29.04.2022 №01/04/2022 за наслідком проведення судової економічної експертизи мають суто теоретичний характер та не містять даних проведеного експертом фінансового аналізу на підставі фінансових показників (коефіцієнтів) діяльності ТОВ "Укртеральянс" при визначені економічної доцільності укладення ТОВ "Укртеральянс" договору поруки від 13.03.2017 року № 20/02-2017-2.
Статтею 104 ГПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами встановленими статтею 86 цього кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо не взяття до уваги висновку судового експерта в якості належного та допустимого доказу на спростування факту відсутності доказів фінансової спроможності ТОВ "Укртеральянс" виконання договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-2 при його укладенні.
Стаття 3 ЦК України закріплює такі загальні засади цивільного законодавства, як принципи справедливості, добросовісності та розумності.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника,пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. 
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (910/4866/21).
Укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента, та виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.
З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, кредитор, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір поруки, повинен діяти добросовісно та розумно, зокрема, задля досягнення мети поруки достеменно переконатись про наявність фінансової спроможності потенційного поручителя на виконання ним зобов`язання за боржника, або проявити принаймні розумну обачність, знати про це.
При цьому, судом встановлено, що ПрАТ "СК "Інгосстрах", як кредитором за оспорюваним договором поруки, не вчинялися дії спрямовані на отримання виконання зобов`язання, наприклад щодо пред`явлення претензій про виконання договору поруки чи подання позову про стягнення з поручителя та/або боржника заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.
Відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №912/2185/16 правової позиції, суд повинен дослідити чи вчинялися сторонами оспорюваного правочину дії спрямовані на належне виконання договору поруки, наприклад подання позову про стягнення з поручителя заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.
В угоді про добровільне погашення заборгованості від 20.03.2014, в якій закріплено основне зобов`язання ТОВ "Долма" з повернення 10 126 000,00 грн., встановлено, що дана заборгованість буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 20.03.2017 року. 
Утім, після настання вказаного строку ПрАТ "СК "Інгосстрах" не вчиняло жодних дій з повернення заборгованості з ТОВ "Долма".
Натомість, грошові вимоги за невиконання ТОВ "Долма" зобов`язань по угоді про добровільне погашення заборгованості від 20.03.2014 пред`явлені ПрАТ "СК "Інгосстрах" лише через оспорюваний договір поруки та тільки в межах справи про банкрутство поручителя - ТОВ "Укртеральянс".
При цьому, наданий в суді апеляційної інстанції та долучений до матеріалів справи лист №05/12-19-7б від 05.12.2019 року, адресований ТОВ "Долма", не береться до уваги судом у якості належного доказу на спростування висновків суду та на підтвердження викладених у апеляційній скарзі обставин під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції вказаний доказ в матеріалах справи був відсутній і місцевий господарський суд не мав можливості його дослідити, а скаржником, в свою чергу, не обґрунтовано об`єктивними причинами неможливість його подання до суду першої інстанції. Крім того, даний лист не містить жодних доказів направлення його на адресу ТОВ "Долма", як і доказів отримання останнім такого листа, що спростовує відповідні твердження апелянта.
До того ж, згідно з п. 3.5 оскаржуваного договору поруки у разі прострочки поручителем виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора за цим договором, поручитель зобов`язаний сплатити на користь кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При простроченні поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором на строк більше 10 календарних днів розмір процентів, встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України, застосовується в розмірі 360 процентів річних.
Відтак, ПрАТ "СК "Інгосстрах" за період з 16.12.2017 по 16.12.2020 року нараховано поручителю - ТОВ "Укртеральянс" на суму боргу 10  126 000,00 грн. 360 % річних у розмірі 109  464 766,03 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 018 087,64 грн.
У той же час, встановлення процентів річних у розмірі 360 % в 120 разів перевищує звичайний розмір процентів, передбачений статтею 625 ЦК України, що є нетиповим та економічно необґрунтованим для даного виду договорів, а саме договору поруки.
Відтак, встановлення процентної ставки в розмірі, яка може призвести до нарахування сум, розмір яких в рази перевищує розмір основного зобов`язання, є неспівмірним та таким, що не відповідає суті відповідальності, яка закладена законодавцем у положення статті 625 ЦК України.
Такі нарахування мають наслідком порушення права інших контрагентів (кредиторів) боржника, оскільки неспівмірні із основним боргом суми нарахованих процентів річних як відповідальність за порушення грошового зобов`язання позбавляють можливості боржника розрахуватись за основними зобов`язаннями з іншими особами (контрагентами, кредиторами тощо).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.03.2021 року № 910/18739/16.
Вищенаведене свідчить про те, що спірний договір поруки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та вчинений для створення штучної заборгованості ТОВ "Укртеральянс", заявленої під час проведення його процедури банкрутства. 
Таким чином, не здійснюючи реалізацію права вимоги до основного боржника - ТОВ "Долма", кредитор - ПрАТ "СК "Інгосстрах" провів штучне збільшення заборгованості, нарахувавши поручителю ТОВ "Укртеральянс" 360% річних за прострочення поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором, чим штучно збільшив свої грошові вимоги до ТОВ "Укртеральянс" по основному боргу в розмірі 10  126 000,00 грн. більш як в десять разів - до 121  608 853,67 грн. 
Наведені обставини та докази в їх сукупності свідчать, що укладений ТОВ "Укртеральянс" договір поруки від 13.03.2017 №20/02-2017-2 є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.
Внаслідок укладення такого договору поруки ТОВ "Укртеральянс" додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ "Долма", що також перебувало в скрутному фінансовому становищі, зі сплати 10 126 000,00 грн., та 360 % річних, у зв`язку з чим виконання ТОВ "Укртеральянс" грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору АТ КБ "ПриватБанк".
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що Банк в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ч. 3 ст. 215 ЦК України (нікчемність правочину) та ст. 627 ЦК України (підстави для застосування фраудаторності), є безпідставними, оскільки з позовної заяви вбачається, що в обґрунтування своїх позовних вимог банк посилається на ч. 1, 5 ст. 203, ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України.
Судова колегія також звертає увагу скаржника на те, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Таким чином, судом в повній мірі досліджено та надано оцінку всім наявним у справі доказам та обставинам справи, а доводи апелянта щодо неправильного застосування судом норм процесуального права і неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Інші доводи скаржника судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не впливають на суть прийнятого судового рішення і не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі,  безпідставні необґрунтовані та недоведені, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у справі №910/15232/20(910/18130/21) залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2022 року у справі №910/15232/20(910/18130/21) залишити без змін.
3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.
4. Справу повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України.
Повний текст постанови підписано 16.11.2022 року.

Головуючий суддя                                                            О.М. Остапенко 

Судді                                                                                Б.М. Грек

                                                                                Б.М. Поляков