Ухвала
Іменем України
 
31 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 712/11457/19
провадження № 61-9953ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державної виконавчої служби Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі - Центральний ВДВС у м. Черкаси) із скаргою на бездіяльність державного виконавця.
Скаргу мотивувала тим, що державним виконавцем здійснюється виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 712/11457/19, виданим Соснівським районним судом м. Черкаси про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 у спосіб, встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 573 від 07 вересня 2018 року.
Постановою від 07 лютого 2022 року та вимогою від 15 лютого 2022 року державний виконавець зобов`язав ОСОБА_2 повідомити інформацію про зміну місця проживання чи перебування, виконати рішення на треті вихідні місяця (19 лютого 2022 року з 09 год. 00 хв. по 19 год. 00 хв. 20 лютого 2022 року).
19 лютого 2022 року боржник відчинив двері квартири о 09 год. 00 хв. та фактично надав малолітньому сину ОСОБА_3 дозвіл на самостійне виконання чи невиконання судового рішення шляхом висловлення своїх бажань. 
З 09 год. 00 хв. до 09 год. 40 хв. відбувався діалог між стягувачем та її малолітнім сином на відстані, син до матері не підходив та стягувач не мала дозволу на вхід до квартири. 
Малолітній ОСОБА_3 повідомив, що йому заборонено їхати до мами в гості тому, що йому в її домі стає погано та він починає хворіти.
Мати боржника ОСОБА_4 кілька разів чинила перешкоди у спілкуванні матері та дитини, контролювала поведінку та відповіді малолітньої дитини та чинила психологічний тиск. 
Боржник був присутній, зауважень до ОСОБА_4 не висловив. 
З зовнішнього вигляду малолітнього сина та його психологічного стану, стягувач зробила висновки, що ОСОБА_2 завідомо був готовий до невиконання судового рішення.
ОСОБА_1 вважає, що боржник не усунув перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною, не передав малолітнього сина матері, не подав доказів, що підтверджують неможливість виконання судового рішення (довідка лікаря, тощо), тобто не виконав вимогу державного виконавця від 15 лютого 2022 року.
19 лютого 2022 року головний державний виконавець склав акт, в якому вказав, що боржник відчинив двері стягувачу і надав можливість спілкуватись з дитиною, а тому фактично усунув перешкоди у побаченні з дитиною.
21 лютого 2022 року ОСОБА_1 подала заяву до Центрального ВДВС у м. Черкаси щодо невиконання ОСОБА_2 виконавчого листа від 09 грудня 2021 року №712/11457/19.
Заява від 21 лютого 2022 року ОСОБА_1 була проігнорована головним державним виконавцем.
ОСОБА_1 вважала бездіяльність головного державного виконавця Константинова В. С. під час виконання судового рішення неправомірною та такою, що порушує її права.
Просила суд:
поновити строк для оскарження бездіяльності державного виконавця; 
визнати бездіяльність головного державного виконавця неправомірною та зобов`язати його накласти на ОСОБА_2 подвійний штраф у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 
зобов`язати державного виконавця надіслати органу досудового розслідування повідомлення про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення; 
зобов`язати державного виконавця залучити до виконавчих дій представника органу опіки та піклування, та спеціаліста - дитячого психолога; 
зобов`язати державного виконавця повідомити про виконання постановленої ухвали за результатами розгляду цієї скарги, суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання;
 постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності та які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки та порушення і запобігти їх повторенню.
Також, у травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення державного виконавця.
В обґрунтування скарги, крім обставин, зазначених у скарзі від 28 квітня 2022 року, вказала про винесення державним виконавцем від 02 травня 2022 року постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду.
Просила суд: 
визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 02 травня 2022 року; 
зобов`язати державного виконавця поновити порушене право на безперешкодне виховання та спілкування з малолітнім сином ОСОБА_3 у спосіб, встановлений рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2019 року.
Ухвалою від 07 липня 2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення державного виконавця задовольнив частково.
Поновив ОСОБА_1 строк для оскарження бездіяльності головного державного виконавця у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 грудня 2021 року № 712/11457/19.
Визнав неправомірною бездіяльність державного виконавця у розгляді заяви ОСОБА_1 від 21 лютого 2022 року № 1, про залучення до виконавчих дій у виконавчому провадженні № 68129406 представника органу опіки і піклування та спеціаліста у галузі дитячої психології.
Визнав неправомірною та скасував постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 02 травня 2022 року № 68129406.
Зобов`язав державного виконавця здійснити розгляд заяви ОСОБА_1 від 21 лютого 2022 року № 1 про залучення до виконавчих дій у виконавчому провадженні № 68129406 представника органу опіки і піклування та спеціаліста у галузі дитячої психології.
У решті вимог скарги ОСОБА_1 відмовив.
Постановою від 13 вересня 2022 року Черкаський апеляційний суд апеляційні скарги Центрального ВДВС у м. Черкаси та ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення районного суду без змін.
У жовтні 2022 року Центральний ВДВС у м. Черкаси звернувсяіз касаційною скаргою.
Посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення скарги та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням служби у справах дітей Черкаської міської ради від 07 вересня 2018 року № 573 встановлено ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином перші та треті вихідні місяця з 09-00 год. суботи до 19-00 год. неділі; святкові дні та день народження дитини з 13-00 год. до 18-00 год. без присутності батька дитини та з урахуванням обставин, які можуть виникнути.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні дитини та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 у спосіб, встановлений рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 07 вересня 2018 року № 573.
Задовольняючи частково вимоги скарг ОСОБА_1 , суд першої інстанції з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статтей 447, 449, 451 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, та встановив, що заяву ОСОБА_1 від 21 лютого 2022 року № 1 по суті не розглянуто, а постанова про закінчення виконавчого провадження від 02 травня 2022 року № 68129406 є неправомірною.
Суди встановили, що усунення перешкод боржником заявниці у систематичних побаченнях з неповнолітнім сином не підтвердилося.
Перевірка виконання рішення проводилась одноразово і у акті від 19 лютого 2022 року державний виконавець зафіксував, що боржник перешкод у спілкуванні дитини з заявницею не чинив, проте дитина не погоджувалась поїхати разом з матір`ю.
Стягувач від 21 лютого 2022 року подала клопотання про залучення при проведенні виконавчих дій представника органу опіки і піклування та спеціаліста у галузі дитячої психології, на що листом від 16 березня 2022 року № 2564/20.25-35/68129406 державний виконавець повідомив, що виконання рішення суду здійснено у межах службових повноважень, у спосіб та порядок, визначені виконавчим документом та Законом України «Про виконавче провадження».
Тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов до правильного переконання щодо доведеності бездіяльності державного виконавця у розгляді заяви ОСОБА_1 від 21 лютого 2022 року № 1 про залучення до виконавчих дій у виконавчому провадженні № 68129406 представника органу опіки і піклування та спеціаліста у галузі дитячої психології.
Доцільним вважав залучення представника органу опіки і піклування, а також спеціаліста в галузі дитячої психології з метою недопущення під час виконання судового рішення негативного впливу на психоемоційний стан дитини та забезпечення у першу чергу прав та інтересів неповнолітнього ОСОБА_3 .
Посилання заявника на те, що суди поза межами власної компетенції дійшли висновку про необхідність розгляду державним виконавцем заяви стягувача ОСОБА_1 від 21 лютого 2022 року № 1 про залучення до виконавчих дій представника органу опіки і піклування та спеціаліста у галузі дитячої психології і що вирішення цього питання належить виключно державному виконавцю, не спростовує правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки державним виконавцем в порушення вимог пункту 3 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» заяву ОСОБА_1 розглянуто по суті не було, що й стало підставою для звернення її до суду за захистом своїх прав у порядку статті 447 ЦПК України.
Посилання заявника на безпіставність поновлення судом першої інстанції процесуального строку на оскарження, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. 
Таким чином, задовольняючи скаргу суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо доведення бездіяльності державного виконавця стосовно розгляду заяви ОСОБА_1 від 21 лютого 2021 року.
Зі змісту касаційної скарги, судового рішення, що оскаржене,та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частиною першою статті 389, частиною другою статті 390, частиною другою та четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська