Номер провадження: 22-ц/813/356/22 
Справа № 523/4666/21
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року на дії приватного виконавця по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, за участю стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», заінтересованої особи ОСОБА_2 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, за участю стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», заінтересованої особи ОСОБА_2 . 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 строк на звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича у виконавчому провадженні АСВП № 63449179, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРЮОФОПГФ: 14305909, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9, ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 щодо: 
-визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича щодо незаконної зміни способу виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.04.2014 у справі № 523/19897/13-ц;
-визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича щодо передачі арештованого майна, яке є предметом іпотеки: домоволодіння, загальною площею 224,8 кв.м, житловою площею 94,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , на реалізацію Державному підприємству «СЕТАМ» у межах виконавчого провадження № 63449179. 
Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року скасувати та прийняти рішення, яким задовольнити вимоги скарги ОСОБА_1 ) на дії приватного виконавця. 
У відзиві на апеляційну скаргу, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити апелянтові у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, залишивши в силі ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року (Том ІІІ: а.с. 247г-248д). 
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили. 
В судове засідання, призначене на 25.08.2022 року та проведеному в режимі відеоконференції з`явилися: представник ОСОБА_2 – адвокат Павлишин А.І. 
Апелянт ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Від представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Сапіги М.М. 04.08.2022 року на електронну пошту апеляційного суду надійшло клопотання, у якому представник просить визнати причину неявки представника Банку в судове засідання 25.08.2022 року на 14:30 год. по вказаній справі – поважною та відкласти проведення судового засідання на іншу дату після серпня 2022 року, у зв`язку із небезпечними обставинами в країні. 
Проте вказане клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Окрім того, апеляційний суд наголошує, що представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Сапігою М.М. в клопотанні не зазначено чому саме він не може прийняти участь в судовому засіданні та не надано відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин.
Враховуючи викладене, суд не визнає наведені представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Сапігою М.М. причини неявки в судове засідання поважними, а тому клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 07.06.2007 між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/0043/74/76133, згідно з яким було надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 131 300,0 доларів США (сто тридцять одна тисяча триста доларів США) (т. 1 а.с. 12-22). Об`єктом кредитування, згідно розділу 2 кредитного договору, є приватний будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 .
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11.06.2007р. сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. за реєстровим номером: 3177, згідно якого придбаний ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2007, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 було передано в іпотеку АТ «Райффайзен Банк Аваль» (т.1 а.с. 23-28).
Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси у справі №523/19897/13-ц від 18.02.2014р. позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за вказаними кредитним договором у загальному розмірі 163 072,73 доларів США (сто шістдесят три тисячі сімдесят два долари США сімдесят три центи), що за курсом НБУ на момент винесення рішення становило 1 303 440,0 гривень (один мільйон триста три тисячі чотириста сорок гривень нуль копійок) та судові витрати у загальному розмірі 3 441,0 гривень (три тисячі чотириста сорок одну гривню нуль копійок). На виконання рішення суду 23.04.2014 було видано виконавчий лист № 523/19897/13-ц (т. 2 а.с.18-19).
Судом також встановлено, що 29.10.2020р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області - Колечко Дмитром Миколайовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63449179 зі стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/0043/74/76133 від 07.06.2007 у загальному розмірі 1 303 440,0 гривень та судових витрат у загальному розмірі 3 441,0 гривень (т.2 а.с.21) яка була вручена боржнику 09.11.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення (т. 2 а.с. 51).
Також 29.10.2020 р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Дмитром Миколайовичем було винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів ОСОБА_1 на суму 1 440 569, 10 нривень (т.2 а.с.53-55). Згідно з наявних в матеріалах судової справи відповідей банківських установ вбачається, що у боржника відсутні рахунки та кошти, на які можливо звернути стягнення.
Відповідно до інформаційних довідок № 230230526 та № 230232217 від 29.10.2020 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 (т.2, а.с. 34-40).
29.10.2020р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Дмитром Миколайовичем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 (т. 2 а.с.82-83).
23.11.2020р. приватним виконавцем було направлено до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради відомості запит про зареєстрованих осіб у будинку за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2, а.с. 129). Згідно відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № П1-265234-ю/л від 03.12.2020, отриманої приватним виконавцем 14.12.2020, за адресою м. Одеса, вул. Біляївська, буд.11-Б відсутні зареєстровані особи (т. 2, а.с. 133).
21.12.2020р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Дмитром Миколайовичем було винесено постанову про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні ВП № 63449179, згідно якої було описано та накладено арешт на нерухоме майно боржника – ОСОБА_1 , а саме: домоволодіння, загальною площею 224,8 кв.м, житловою площею 94,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2 а.с.135-138).
12.01.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Дмитром Миколайовичем було винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні ВП № 63449179 (т. 2 а.с. 163-165).
Згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_4 про незалежну оцінку майна від 18.01.2021 ринкова вартість домоволодіння, загальною площею 224,8 кв.м, житловою площею 94,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , складає: 725 430,0 гривень (сімсот двадцять п`ять тисяч чотириста тридцять гривень нуль копійок) ( т. 2, а.с. 177-187).
26.01.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем було складено повідомлення про ознайомлення зі звітом про оцінку майна та повідомлено про результати визначення вартості арештованого майна (т. 2, а.с. 225-226). Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, повідомлення про ознайомлення зі звітом про оцінку майна було вручено боржнику 04.02.2021р. (т. 2 а.с. 225-226).
Процедура проведення електронних торгів визначена Міністерством юстиції України в Порядку реалізації, арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 за №2831/5.
Судом також встановлено, що у матеріалах справи виконавчого провадження ВП № 63449179 наявна заява ОСОБА_1 від 26.04.2019, в якій викладено прохання звернути стягнення на предмет іпотеки, будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Вказано, що в будинку зареєстровані та мешкають боржниця, її батько – 1958 року народження, її брат – 1985 року народження та її донька – 2000 року народження. Також висловлена згода на примусову реалізацію вищевказаного будинку (т. 2 а.с. 17, 121). Судом у судовому засіданні здійснювався огляд оригіналу заяви 26.04.2019 року. В рамках судового розгляду ані скаржницею, а ні іншими учасниками процесу, не було висловлено сумнівів у справжності вказаної заяви ОСОБА_1 
29.01.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем було винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника у ВП № 63449179 (т. 2, а.с. 242-243) та сформовано заявку щодо передачі майна на реалізацію, шляхом проведення електронних торгів арештованим майном ДП «СЕТАМ» (т. 2 а.с. 244-247).
Заявка на реалізацію арештованого майна сформована приватним виконавцем у відповідності до вимог п. 2 Розділу II Порядку та містить відомості щодо: ПІБ приватного виконавця, виконавчого округу, номеру посвідчення та виконавчого провадження; найменування сторін; форму реалізації арештованого майна (електронні торги); тип майна та його найменування; оцінка; відомості про зберігача та про обтяження майна; підстави виникнення права власності та відомості про зареєстрованих осіб; банківські реквізити, електронну пошту приватного виконавця; фотоматеріали; підпис приватного виконавця.
Згідно повідомлення ДП «СЕТАМ» № 839/08-18-21 від 10.02.2021 електронні торги з реалізації предмету іпотеки: домоволодіння, загальною площею 224,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , було призначено на 03.03.2021, початкова ціна продажу майна: 725 430,0 гривень, реєстраційний номер лота: 464991 (т. 2 а.с. 250).
01.03.2021р. ОСОБА_1 ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження № 63449179, про що свідчить відмітка на заяві про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (т. 2 а.с. 251-252).
Згідно протоколу проведення електронних торгів № 528271 від 03.03.2021 з продажу лоту № 464991 переможцем торгів було визнано учасника 8 - ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 , яка запропонувала найвищу цінову пропозицію (т. 2, а.с. 256-257).
10.03.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем було складено Акт про реалізацію предмету іпотеки ВП № 63449179, згідно якого предмет іпотеки: домоволодіння, загальною площею 224,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 було придбано ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 за 725 430,0 гривень (сімсот двадцять п`ять тисяч чотириста тридцять гривень нуль копійок) (т. 2 а.с. 263-264).
На підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного 10.03.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Дмитром Миколайовичем, 11.03.2021 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. було видано свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за № 492, згідно якого ОСОБА_2 придбала за 725 430,0 гривень домоволодіння, загальною площею 224,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 58-59).
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що судом не було встановлено порушень закону приватним виконавцем при передачі арештованого майна, яке є предметом іпотеки: житлового будинку АДРЕСА_3 на реалізацію Державному підприємству «СЕТАМ» у межах виконавчого провадження № 63449179, а тому суд не вбачав правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 у справі № 910/7221/17 зазначив, що в силу приписів вищевказаної статті Закону виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження. Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка».
Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Під час здійснення виконавчого провадження, виконавець має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.
Відповідно до ч. 1, 8 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.
Звернення стягнення на заставлене майно регулюється ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження», визначення вартості майна боржника, оцінка майна боржника регулюється ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», реалізація майна, на яке звернено стягнення регулюється ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження».
Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Розділом VII Закону України «Про виконавче провадження» визначено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника, що у відповідності до ч. 1 ст. 48 цього Закону, полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Відповідно до ч. 7 ст. 51 наведеного Закону, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням Закону України «Про іпотеку».
Згідно з приписами ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 61 цього Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.
У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.
Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Судовим розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М., ОСОБА_1 посилалася на те, що її права були порушені, а дії приватного виконавця неправомірні, оскільки: 
- для електронних торгів була надана неправдива інформація про характеристики об`єкта нерухомості,
- в будинку проживають та зареєстровані заявник та члени її сім`ї, серед яких є дві неповнолітні особи; 
- приватним виконавцем не отримано дозволу органу опіки та піклування на реалізацію будинку; 
- передаючи на реалізацію предмет іпотеки приватний виконавець змінив спосіб виконання рішення суду; 
- переданий на реалізацію будинок підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому взагалі не міг передаватись на торги.
Однак враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи, апеляційний суд погоджується
із висновком районного суду про те, що не має правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки судом не встановлено порушень закону приватним виконавцем при передачі арештованого майна, яке є предметом іпотеки: житлового будинку АДРЕСА_3 на реалізацію Державному підприємству «СЕТАМ» у межах виконавчого провадження № 63449179.
Так, щодо доводів скарги ОСОБА_1 про те, що передача майна на реалізацію була здійснена з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» районний суд обґрунтовано виходив з наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Тобто, цим Законом чітко передбачені умови, за яких застосовується мораторій та підстави, які виключають його застосування, зокрема: без згоди власника, якщо нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Наявність хоча б однієї з вказаних підстав виключає заборону звернення стягнення на майно.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 неодноразово висловлювала згоду стягувачу та приватному виконавцю Колечко Д.М. на продаж предмету іпотеки, з метою погашення наявної заборгованості, зокрема:
- 18.02.2014 до стягувача було подано заяву, з проханням розглянути можливість добровільної реалізації переданого в іпотеку будинку (т.3, а.с 65);
- 19.04.2019 до стягувача було надано заяву з проханням опублікувати на сайті банку оголошення про продаж предмету іпотеки (т.3, а.с. 63);
- 26.04.2019 до приватного виконавця було подано заяву, в якій скаржниця просила звернути стягнення на предмет іпотеки, з метою погашення заборгованості та зазначала, що неповнолітні особи в будинку не проживають та не зареєстровані (т. 2 а.с. 121);
- 20.02.2020 було надано заяву до банку, якою ОСОБА_1 висловлювала бажання реалізувати заставне майно для погашення заборгованості (т.3, а.с. 61).
Також з матеріалів справи вбачається, що вперше будинок адресою: АДРЕСА_3 було передано на електронні торги 27.08.2019 (https://setam.net.ua/auction/367156), тобто після надання ОСОБА_1 приватному виконавцю Колечку Д.М. згоди на його реалізацію. 
Про наявність згоди на реалізацю предмету іпотеки також свідчить той факт, що проведення усіх наступних торгів, а саме: 09.10.2019 (https://setam.net.ua/auction/375193); 20.11.2019 (https://setam.net.ua/auction/383516); 13.07.2020 (https://setam.net.ua/auction/427505); 25.08.2020 (https://setam.net.ua/auction/435317); 07.10.2020 (https://setam.net.ua/auction/442271) – боржницею не оскаржувались.
Таким чином згода боржника на реалізацію нерухомого майна виключає застосування заборони на звернення стягнення на майно боржника, передбаченої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що 26.02.2021р. вона звернулась з заявами до стягувача та приватного виконавця про відсутність дозволу на реалізацію майна, то апеляційний суд також погоджується із висновком суду в цій частині та оцінює такі твердження скаржниці критично, з огляду на наступне. 
Так, матеріалами справи підтверджується наявність згоди ОСОБА_1 на реалізацію майна, а саме її заявою від 26.04.2019 року про надання згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка адресована приватному виконавцю Колечко Д.М. 
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу, заперечуючи проти її доводів, приватний виконавець Колечко Д.М. зазначив, що станом на день підготовки заявки на реалізацію (29.01.2021р.) боржниця не висловлювала свою незгоду із зверненням стягнення на спірне майно, зокрема не зверталась до нього із будь – якими клопотаннями у порядку ч.5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», відмінними від наданої нею раніше заяви. Більш того, чинним законодавством не передбачено зупинення реалізації за клопотанням боржника, якщо про це немає відповідного рішення суду. 
Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про те, що нібито у 2019 році нею було надано відповідну згоду на реалізацію, оскільки сума реалізації у 2019 році дозволяла на залишок від реалізації придбати боржниці житло, тому ця згода була актуальною лише у рамках виконавчого провадження, відкритого у 2019 році є також безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи. 
Зокрема як встановлено матеріалами справи, сума боргу за виконавчим документом №523/19897/13-ц складає – 1 306 881, 00 грн. (Том ІІ: а.с. 7-8). При цьому, за рахунок реалізації майна відшкодовується також основна винагорода приватного виконавця, яка у даному випадку складає - 130 688,10 грн. та комісія ДП «Сетам» у розмірі 5%, тобто 65 344,05 грн. Враховуючи зазначене, за рахунок реалізації майна, оціненого у 2019 році в 1 518 626,00 грн. мала бути відшкодована загальна сума 1 502 913,15 грн. З огляду на викладене, доводи ОСОБА_1 про те, що вона у 2019 році планувала придбати за рахунок залишку від реалізації (15 712,85 грн.) житло для себе та дітей, у зв`язку із чим її згода у рамках нового виконавчого провадження не є чинною – є необґрунтованими. 
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що приватний виконавець діяв виключно у рамках Закону та жодних порушень ним не було допущено, зокрема передача майна на реалізацію здійснена приватним виконавцем за згодою боржниці, на підставі поданої нею заяви від 26.04.2019 року, після визначення експертної оцінки ринкової вартості об`єкта нерухомості, розмір якої сторонами виконавчого провадження не оспорювався, вартість майна, визначена у звіті, на період його реалізації була дійсною, що відповідає вимогам ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» та II Розділу Порядку реалізації арештованого майна.
Безпідставними є твердження заявниці щодо того, що для електронних торгів була надана неправдива інформація про характеристики об`єкта нерухомості, оскільки в будинку проживають та зареєстровані заявник та члени її сім`ї, серед яких є дві неповнолітні особи та приватним виконавцем не отримано дозволу органу опіки та піклування на реалізацію будинку. 
Так, зазначаючи про порушення прав малолітніх дітей та вказуючи, що приватний виконавець не звертався до органів опіки та піклування, скаржниця посилається на додану до скарги Довідку б/н (витяг з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрації), видану органом самоорганізації населення Комітет мікрорайону «Крива Балка» від 05.03.2021 (т. 1, а.с. 11).
Згідно вказаної довідки в будинку по АДРЕСА_3 зареєстровано шість осіб, а саме:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (власник) з 25.04.2007; 
- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько) з 25.04.2007; 
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (брат) з 22.06.2007; 
- ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 (син) з 14.06.2013; 
- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (племінниця) з 28.05.2015; 
- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (донька) дата реєстрації не зазначена.
Відповідно ст. ст. 76,77,78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Проте надана скаржником довідка б/н від 05.03.2021 (т.1 а.с. 11) не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, оскільки видана суб`єктом, який не здійснює повноваження стосовно реєстрації місця проживання особи в Єдиному демографічному реєстрі, з огляду на наступне. 
За змістом пункту 18 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів Української PCP і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, чинних на час реєстрації родичів скаржниці, довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку видається організацією, яка здійснює експлуатацію жилого будинку, або громадянином, який має у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру. Типова форма довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку містилась додатку № 2 до вказаних Правил.
Однак, враховуючи, що на даний час додаток 2 виключено на підставі Постанови Кабінету Міністрів № 861 (861-2016-п) від 23.11.2016, у зв`язку з введенням в дію Єдиного демографічного реєстру, тому суд обґрунтовано розцінив надану скаржником довідку в якості інформаційного документа, який виданий за результатами збирання інформації, на підставі даних про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, видання яких припинено з 23.11.2016.
Так, ОСОН КМ «Крива Балка» в м. Одесі надає послуги адміністративного характеру, зокрема видачу довідок про склад сім`ї та прописку. Вказані довідки - документ інформаційного характеру встановленої форми, за результатами збирання інформації на підставі даних про склад сім`ї. Дії ОСОН КМ «Крива Балка» в м. Одесі щодо видачі довідки б/н від 05.03.2021, незалежно від відомостей, які в ній зазначені, жодним чином не мають для суду заздалегідь пріоритетної встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Крім того, з наданої довідки вбачається, що ОСОБА_9 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , а зареєстрована в будинку з 28.05.2015, тобто за сім місяців до її народження, що додатково ставить під сумнів достовірність наданого заявником доказу. 
В контексті дослідження судом наявності порушення прав малолітніх та інших осіб, при передачі будинку на по АДРЕСА_3 на реалізацію, слід також зазначити, що в заяві ОСОБА_1 від 26.04.2019 не вказано, що в будинку проживають чи зареєстровані неповнолітні особи. В матеріалах справи наявна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 256326160 від 13.05.2021 (т. 3 а.с. 124-126), згідно якої у власності матері скаржниці – ОСОБА_11 та у власності брата скаржниці – ОСОБА_7 перебувають по Ѕ частини житлового будинку площею 197.9 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 . 
За таких обставин, слід дійти висновку, що маючи відомості про проживаючих в будинку лише повнолітніх осіб, які надані боржником-власником будинку та отримавши відповідь від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про відсутність зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_3 , у приватного виконавця не було підстав для сумніву, що виключало необхідність звернення за отриманням дозволу до органу опіки та піклування. 
Більш того, слід зазначити, що на момент укладення договору іпотеки 11.06.2007р. малолітня ОСОБА_9 , не була зареєстрована в іпотечному житловому будинку, оскільки народилась лише ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто набула право користування житлом вже після укладення іпотечного договору та передачі предмета іпотеки іпотекодержателю, тому відсутні правові підстави вважати, що звернення стягнення на іпотечне майно порушує права малолітньої особи, яка набули право користування цим майном вже після укладання договору іпотеки, що узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 08 липня 2020 року по справі №201/18443/17. 
Під час апеляційного розгляду справи, 22.08.2022 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання, у якому остання просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів вказаної справи копії Довідок про реєстрацію малолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_3 , починаючи з дати їх реєстрації, відповідно – ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) з 28.05.2016 року і до цього часу та ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), починаючи з 14.07.2013 року і до цього часу, врахувати вказані Довідки під час перегляду справи в апеляційному порядку як додаткові письмові докази наявності реєстрації малолітніх осіб на час відчуження житла та поновити їй строк на подання вказаних довідок, оскільки вони були надані їй лише у липні місяці 2022 року. 
Проте апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Разом з тим, ОСОБА_1 додані документи, які остання не подавала під час розгляду справи у суді першої інстанції, є порушенням ч.3 ст. 367 ЦПК України, при цьому ОСОБА_1 , у якості підстав для поновлення строку на їх подачу зазначає те, що до Центру надання адміністративних послуг з відповідними заявами вона звернулася ще 17.01.2022 року (тобто вже після постановлення оскаржуваної ухвали судом від 04.06.2021 року), але отримала їх лише у липні 2022 року.
Так апеляційний суд зазначає, що 16.03.2021 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії приватного виконавця, а 04.06.2021 року судом першої інстанції було постановлено оскаржувану ухвалу. В той же час довідки, які просить долучити до матеріалів справи апелянт датовані 26.07.2022 року, тобто вказані докази не існували на момент постановлення ухвали суду першої інстанції. 
У постанові Верховного суду від 11.09.2019 року по справі №922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. Зокрема у цій справі, касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.
Верховний суд вказав, що така обставина, як Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.
Окрім того, зі змісту скаргу та інших процесуальних документів вбачається, що ОСОБА_1 не вказувала про неможливість чи наявність перешкод у отриманні доказів, зокрема довідок про реєстрацію місця проживання.
З урахуванням наведеного, у задоволені клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів вказаної справи копії Довідок про реєстрацію малолітніх дітей слід відмовити. 
У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 також посилається про те, що суд першої інстанції прийняв у якості доказів документи, надані представником ОСОБА_2 , які не стосуються предмета спору та визивають сумніви у повноті та достовірності. Зокрема, апелянт зазначає, що суд під час надання правового висновку про нібито невикористання ОСОБА_5 у якості житла житлового приватного будинку АДРЕСА_3 , вважав доведеним факт відсутності у житловому будинку АДРЕСА_5 , меблів, інших предметів побуту, що на думку суду свідчить про не проживання у цьому будинку ОСОБА_5 та членів її родини, у тому числі малолітніх осіб. Такого висновку суд дійшов на підставі наданого у якості доказів – відео файлу з відеозаписом огляду домоволодіння, які містяться на компат – диску DVD-R, зробленою ОСОБА_2 нібито під час відвідування цього будинку у 2020 році. Як зазначає ОСОБА_5 даний доказ був засвідчений електронним цифровим підписом тільки після отримання представником ОСОБА_2 – ОСОБА_13 її заперечень з посиланням на відсутність цифрового підпису та зйомка житлового будинку зроблена вибірково, саме спальні кімнати взагалі не знято, на цьому відеозапису відсутні і дитячі кімнати з іграшками, кухня, побутова техніка, тощо, а тому вказаний відеозапис, на думку ОСОБА_5 є неповним. 
Проте такі доводи апелянта є безпідставними.
Згідно з статтею 76 ЦПК України), доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Так, з матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_2 – ОСОБА_13 11.05.2021 року будо подано до суду заперечення на скаргу на дії приватного виконавця (том ІІ: а.с. 117- 123), у додатках до яких представник просив залучити до матеріалів справи компакт – диск з відеозаписями огляду будинку. 
Вказаний електронний доказ, який містяться на компакт-диску DVD-R з назвою «№ 523/4666/21» містить три відео-файли з відеозаписом огляду домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , був досліджений судом. 
Зі змісту вказаних відео-файлів судом встановлено, що: відеозапис проводився в світлу пору доби на території домоволодіння, зовнішній та внутрішній вигляд якого відповідає фотографіям розміщеним в оголошенні про проведення торгів ДП «СЕТАМ»; при проведенні зйомки, крім особи, яка здійснює відеозапис, присутні дві особи, одна з яких розповідає про характеристики будинку, відповідає на запитання; особі, яка проводить відеозапис ніхто не заважав та не заперечував; в оглянутих кімнатах відсутні спальні ліжка, меблі. В своїх запереченнях заявник ОСОБА_1 не заперечувала, що на відео зафіксоване саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 .
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано визнав вказаний електронний належним та достатнім доказом фіксування відповідних подій, оскільки даний доказ відповідає вимогам ст. 100 ЦПК України та містить необхідних реквізитів електронного доказу, як то фіксації дати та часу зйомки, місця події, тощо.
Посилання ОСОБА_1 стосовно того, що приватний виконавець, передавши майно на реалізацію, неправомірно змінив спосіб виконання рішення суду апеляційним судом також оцінюються критично, з огляду на таке. 
Так, розділом VII Закону України «Про виконавче провадження» передбачено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника під час примусового виконання судових рішень.
Частинами 1,2, 5 ст. 48 цього закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. 
Отже, законодавцем надано право виконавцю звертати стягнення за виконавчими документами як на кошти й інші цінності боржника (рухоме майно), так і на належне боржнику майно, у тому числі нерухоме майно.
При цьому черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч.5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»). 
Статтею 51 вищевказаного закону передбачено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Частиною 7 цієї статті визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку". Отже ця норма є відсильною та надає судовому виконавцю повноваження застосувати до реалізації предмета іпотеки у виконавчому провадженні за рішенням суду про стягнення боргу положення Закону України «Про іпотеку».
Розділом V Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 року №898-ІV регламентовано порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, що передбачає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки (ст.33) та особливості реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах (ст.ст. 41-50). 
За змістом ч.1 ст. 41 Закону України "Про іпотеку", реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.
Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотеко держателя. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 23.01.2019 року у справі 3522/10127/14-ц.
З огляду на зазначене, доводи ОСОБА_1 про те, що приватний виконавець безпідставно звернув стягнення на предмет іпотеки у рамках виконання рішення суду про стягнення боргу, при цьому попередньо не звернувшись до суду із поданням про зміну способу та порядку виконання рішення є необґрунтованими та безпідставними. 
Жодних інших доводів апеляційна скарга ОСОБА_1 на спростування висновків суду не містить, а наведені в ній доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року на дії приватного виконавця по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, за участю стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», заінтересованої особи ОСОБА_2 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05.09.2022 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк 

О.С. Комлева