КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
03 жовтня 2022 року
 
м. Київ
 
справа №757/33742/19
 
провадження № 22-ц/824/8570/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач  -   ОСОБА_2 
треті особи -  управління з питань захисту прав дітей міської ради м. Кропивницький, орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 
 
на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року у складі судді  Остапчук Т.В.
 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа управління з питань захисту прав дітей міської ради                                    м. Кропивницький про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа управління з питань захисту прав дітей міської ради м. Кропивницький про визначення місця проживання дитини.
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову.
Заява мотивована тим, що 12 грудня 2019 року ОСОБА_2 забрав сина за місцем його проживання в Республіці Австрія та вивіз його до України. З цього часу ОСОБА_2 не давав можливості ОСОБА_1 бачитись з дитиною.
ОСОБА_1 зауважувала, що вона позбавлена можливості спілкуватись зі своїм сином та брати участь у його вихованні. Через протиправні дії ОСОБА_2 щодо неї та дитини, вона, як мати, може втратити емоційний зв`язок з сином, а тому, у разі винесення судом рішення на її користь, у неї будуть об`єктивні складнощі в його виконанні, адже їй буде важко налагодити зв`язок з малолітнім сином.
ОСОБА_1 просила вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_4 ,                 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, до винесення судом рішення, а саме: щотижня у будні дні з 10:00 кожної середи до 10:00 кожної суботи; щомісячно у вихідні дні з 10:00 кожної першої суботи до 20:00 кожної першої неділі та з 10:00 кожної третьої суботи до 20:00 кожної третьої неділі та, коли випадає, з 10:00 кожної п`ятої суботи до 20:00 кожної п`ятої неділі;
- зобов`язати ОСОБА_2 передавати малолітнього ОСОБА_4 матері за місцем її проживання та згідно визначеного судом часу спілкування.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з указаною ухвалою, 16 грудня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржувану ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її заяви у повному обсязі, оскільки вважала ухвала суду є необґрунтованою та такою, що постановлена з порушення норм процесуального права.
Зазначала, що суд першої інстанції не здійснив оцінки обґрунтованості її доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який вона просила застосувати позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, належним чином не обґрунтував підстави для відмови у задоволенні заяви.
Зауважила, що місцевий суд не врахував, що її зустрічі з дитиною сприятимуть відновленню та налагодженню їх емоційних стосунків, і ця обставина, на її думку, відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Посилалася на те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 10.00 год. до 17.00 год. неділі без присутності батька.
У задоволенні інших вимог заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року касаційну скаргу            ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожну другу суботу місяця з 10.00 год. до 12.00 год. в присутності батька.
У задоволенні інших вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 22 червня 2022 року касаційні скарги                   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року скасовано.
Передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий апеляційний розгляд Верховний Суд зазначив, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини;
Вказав на необхідність дослідити надані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 докази, а саме: копію ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2021 року у справі № 404/6267/20 (т. 1, а.с. 182-185); копію вступної промови ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 193, 194, 201-205); копію висновку фахівця за результатами психологічного аналізу ситуації запиту на допити малолітнього ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 54-57); копію висновку фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 58-62); копію висновку за результатами психодіагностичного обстеження дитини Інститутом психології імені ОСОБА_5 НАПН України від 19 червня 2020 року (т. 3, а.с. 48-55); копію висновку психолого-діагностичної оцінки дитячо-батьківських відносин на визначення значущих психологічних обставин і факторів міжособистісної взаємодії дитини з батьками від                      12 березня 2020 року, проведеної за запитом служби у справах дітей Знам`янської РДА (т. 3, а.с. 56-58). А також перевірити посилання ОСОБА_2 на факт вчинення насильства ОСОБА_1 щодо малолітнього ОСОБА_4 
04 серпня 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, в яких остання, зокрема, звертає увагу на постанову Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №389/751/20 (провадження №61-19055св20), постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року у справі №389/751/20, а також постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 грудня 2020 року у справі №404/1896/20.
09 серпня 2022 року апеляційним судом отримано письмові пояснення від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , в яких останній просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у повному обсязі та залишити в силі оскаржувану ухвалу.
Посилаючись на численні психологічні обстеження зазначає, що зустрічі дитини з матір`ю можуть призвести до негативних психоемоційних наслідків для дитини, у тому числі суїцидальних проявів. Зазначає, що дитина через систематичні дії матері по відношенню до хлопчика, що мають ознаки насильства, не бажає контактувати з матір`ю, про що неодноразово зазначали психологи протягом тривалого періоду. Уважає, що зустрічі дитини з матір`ю можливі лише за добровільною згодою дитини, в умовах коли син почуватиме себе в безпеці.
Зауважує, що всі вказані судові рішення свідчать про те, що у різних справах, які інінціював відповідач, судді не встановили насилля матері над дитиною. Натомість, судами у всіх справах було встановлено, що в діях матері насилля не було.
ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник  ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справ повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту заяви позивача за первісним позовом про забезпечення позову не вбачається наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Доводи представника позивача у мотивування забезпечення позову ґрунтуються лише на його припущеннях і забезпечення позову у спосіб, який просить позивач, фактично призводить до ухвалення рішення у справі.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судами під час розгляду даної справи, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини.
Малолітній син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає наразі з батьком, що сторонами не заперечувалось.
Між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача за первісним позовом регулярно спілкуватися та бачитися з сином, що стало підставою для звернення стороною позивача ( ОСОБА_1 ) до суду із заявою про забезпечення позову.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Згідно статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, до яких, зокрема, відноситься заборона вчиняти певні дії, встановлення обов`язку вчинити певні дії, інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Перелік видів забезпечення позову, наведений у частині першій статті 150 ЦПК України, не є вичерпним, у зв`язку з чим, за наявності відповідного клопотання, можуть бути застосовані й інші його види, проте з урахуванням обмежень, встановлених частинами четвертою - десятою зазначеної статті.
Пленум Верховного Суду України в пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9  від 22.12.2006  роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Тобто, цивільний процесуальний кодекс не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігти ситуації, в якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відтак, при обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав та законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.
Вживаючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити аргументованість заяви про забезпечення позову і застосовувати такі заходи у разі, коли є реальна небезпека, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, в тому числі, якщо внаслідок цього заявнику може бути завдано шкоди.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька).
Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», №31111/04, § 54).
Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимогами ОСОБА_1 є визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Згідно статті 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №344/16653/16-ц.
У справі, що переглядається, при зверненні із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 вказувала, що вона позбавлена можливості спілкуватись зі своїм сином та брати участь у його вихованні. Через протиправні дії ОСОБА_2 щодо неї та дитини, вона, як мати, може втратити емоційний зв`язок з сином, а тому, у разі винесення судом рішення на її користь, у неї будуть об`єктивні складнощі в його виконанні, адже їй буде важко налагодити зв`язок з малолітнім сином;
ОСОБА_2 , у свою чергу, посилався на факт вчинення насильства                    ОСОБА_1 щодо малолітнього ОСОБА_4 .
Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Тлумачення вказаної норми свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини.
Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини.
З матеріалів справи вбачається, що у березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з клопотанням про долучення доказів, в якому просила долучити копію ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2021 року у справі № 404/6267/20 (т. 1, а.с. 182-185), в якій вказано, що СВ Кропивницького РУП ГУ НП в Кіровоградській області проводить досудове розслідування по матеріалам кримінального провадження №12020120020004527 за фактом ймовірного викрадення 15 січня 2020 року за попередньою змовою групою осіб із застосуванням вогнепальної зброї та позбавленням волі малолітнього Особа 3, 2012 року народження (т. 1, а.с. 185).
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 надала додаткові пояснення, в яких долучила копію вступної промови ОСОБА_2 (т. 3, а.с. 193, 194, 201-205). У вступній промові зазначається, що 15 січня 2020 року ОСОБА_1 зі старшою донькою ОСОБА_7 та групою чоловіків зі зброєю увірвалися на територію школи та всупереч волі ОСОБА_4 забрали його зі школи; після випадку нападу на Єгора у школі він відвідує психологів, оскільки відчуваються наслідки травмування дитини (т. 3, а.с. 201-205);
ОСОБА_2 надав наступні документи: копію висновку фахівця за результатами психологічного аналізу ситуації запиту на допити малолітнього ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 54-57); копію висновку фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 58-62); копію висновку за результатами психодіагностичного обстеження дитини Інститутом психології імені Г. С. Костюка НАПН України від 19 червня 2020 року (т. 3, а.с. 48-55); копію висновку психолого-діагностичної оцінки дитячо-батьківських відносин на визначення значущих психологічних обставин і факторів міжособистісної взаємодії дитини з батьками від 12 березня 2020 року, проведеної за запитом служби у справах дітей Знам`янської РДА (т. 3, а.с. 56-58).
Відповідно до копії висновку фахівця за результатами психологічного аналізу ситуації запиту на допити малолітнього ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 54-57) дитина, яка потерпала від впливу надмірних стресових, травмівних чинників потребує всебічної реабілітаційної допомоги щонайменш упродовж року. При цьому недопустиме умисне розпитування дитини про деталі ситуації, які були травмівними для неї, натомість, необхідно уважно вислухати і підтримати її, надати відчуття захищеності у ситуації, якщо дитина сама розповідає про деталі ситуації, які її травмували. Рекомендовано не допустити повторного травмування дитини через умисні спогади про травмівні події, втрату відчуття захищеності та почуття безпеки; встановити перехідний період налагодження безпечного контакту та зв`язку дитини з матір`ю.
За змістом копії висновку фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 58-62) ОСОБА_4 постраждав від психотравмівних чинників, які він повязує з матір`ю. Поведінка матері, про яку згадується вище, є проявом психологічного та фізичного насильства, недбалого ставлення до життєво важливих потреб хлопчика, що не забезпечує відчуття базової безпеки та повноцінний, здоровий особистісний розвиток. При цьому, висловлюванням дитини слід довіряти, вони не є результатом навіювання або маніпулювання свідомістю дитини.
З копії висновку за результатами психодіагностичного обстеження дитини Інститутом психології імені Г. С. Костюка НАПН України від 19 червня 2020 року (т. 3, а.с. 48-55), зокрема вбачається, що щодо характеру прив`язаності дитини до найближчих, споріднених осіб, то вирізняється тісна, надійна прив`язаність до батька та уникаюча, ненадійна прив`язаність до матері. У спільній психокорекційній програмі ОСОБА_4 та його матері рекомендовано дотримуватися принципу поступовості і встановити перехідний період щодо налагодження зв`язку, надійної прив`язаності та стосунків дитини з матір`ю.
Згідно копії висновку психолого-діагностичної оцінки дитячо-батьківських відносин на визначення значущих психологічних обставин і факторів міжособистісної взаємодії дитини з батьками від 12 березня 2020 року, проведеної за запитом служби у справах дітей Знам`янської РДА, ОСОБА_4 проживає з батьком в неповній сім`ї, але соціально-психологічна атмосфера, що панує в родині, дає можливість дитині проживати в любові та почувати себе захищеним; у стосунках між батьком і сином емоційний комфорт і насиченість, психологічна рівновага, душевне єднання, розуміння і повага. Єгор на час психодіагностичної роботи повністю виключає зі своєї вибірки значущих людей - матір ОСОБА_1 . Хлопчик не ототожнює своє проживання у родині матері (навіть категорично заперечує). З мамою дитина перебуває у внутрішньо особистісному конфлікті; емоційне відторгнення внаслідок завданої психічної травми
З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 року заяву задоволено частково. 
Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 строком на 5 місяців, яким визначено заходи тимчасового обмеження її прав та покладено на неї наступні обов`язки:
Заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань меншу 500 (п`ятсот) метрів до місць:
- проживання (перебування) ОСОБА_4 , зокрема, до місць проживання ОСОБА_4 : АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ;
- навчання ОСОБА_4 , а саме: комунального закладу «Навчально-виховне об`єднання природничо-економіко-правовий ліцей ? спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 8 позашкільний центр Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» (м. Кропивницький, вул. Беляева, буд. 1);
Обмежено спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та заборонено ОСОБА_1 вести листування з ОСОБА_4 або контактувати з ним в будь-який інший спосіб;
Заборонено ОСОБА_1 особисто чи через третіх осіб розшукувати та/чи переслідувати ОСОБА_4 , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 .
У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено рішення суду до негайного виконання.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 05 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовлено.
Судами встановлено, що події, які сталися з Єгором 15 січня 2020 року, та обстановка, в якій вони відбувалися, не є звичними для нього (малолітньої дитини) і могли мати вплив, проте доказів того, що ОСОБА_1 застосувала відносно свого малолітнього сина фізичну силу або в будь-який спосіб спричинила шкоду його здоров`ю чи життю, або ж поставила їх під загрозу в справі немає. Не можна стверджувати і про незаконне позбавлення матір`ю волі дитини, яку вона утримує біля себе на законних підставах, оскільки прав стосовно дитини вона не позбавлена.
Суди не встановили, що ОСОБА_1 ображала сина ОСОБА_4 , погрожувала чи залякувала його або вчиняла інші умисні дії, направлені на порушення психологічної рівноваги дитини, обмеження його волевиявлення.
Та обставина, що мати забрала дитину зі школи не може розцінюватися, як прояв насилля.
Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 вересня 2020 року у справі №404/1896/20 ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а провадження закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 11 грудня 2020 року постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 вересня 2020 року скасовано.
Провадження по справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Судом установлено, що доказів того, що ОСОБА_1 застосовувала стосовно свого малолітнього сина фізичну силу, або в будь-який інший спосіб спричинила шкоду його здоров`ю чи життю, або ж поставила їх під загрозу, ображала, погрожувала чи залякувала його або вчиняла інші умисні дії, направлені на порушення психологічної рівноваги дитини, обмежувала його волевиявлення, у справі відсутні. Доказів, що мати незаконно позбавила волі дитини до суду також не надано, оскільки за вказаних обставин мати утримувала біля себе сина на законних підставах, адже батьківських прав стосовно нього вона не позбавлена.
Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2020 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.188-50 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн. 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2020 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 188-50 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у дохід держави у розмірі 850 грн скасовано, провадження у справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Апеляційним судом дійдено висновку, що особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не доведено та матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять належних доказів про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 188-50 КУпАП.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 липня 2021 року у справі №404/6267/20 продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020120020004527 від 23 липня 2020 року відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, на 12 місяців, тобто до 23 липня 2022 року.
Таким чином, будь-які судові рішення чи вироки відносно ОСОБА_1 щодо вчинення нею домашнього насилля по відношенню до сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  станом на час розгляду справи відсутні. 
За відсутності судового рішення відносно ОСОБА_1 щодо вчинення нею домашнього насилля по відношенню до дитини, докази, надані ОСОБА_2 , а саме: копія висновку фахівця за результатами психологічного аналізу ситуації запиту на допити малолітнього ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 54-57); копія висновку фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 58-62); копія висновку за результатами психодіагностичного обстеження дитини Інститутом психології імені Г.С. Костюка НАПН України від 19 червня 2020 року (т. 3, а.с. 48-55); копія висновку психолого-діагностичної оцінки дитячо-батьківських відносин на визначення значущих психологічних обставин і факторів міжособистісної взаємодії дитини з батьками від 12 березня 2020 року, проведеної за запитом служби у справах дітей Знам`янської РДА (т. 3, а.с. 56-58), не мають правового значення при вирішенні питання про забезпечення позову, оскільки не є беззаперечними доказами вчинення з боку ОСОБА_1 будь-якого насилля відносно дитини та підлягають дослідженню і правовій оцінці під час розгляду справи по суті.
Зважаючи на викладене, посилання ОСОБА_2 на факт вчинення насильства                 ОСОБА_1 щодо малолітнього ОСОБА_4 є необґрунтованими та не заслуговують на увагу суду, оскільки матеріалами справи не підтверджено вчинення ОСОБА_1 будь-якої форми насильства як фізичного, так і психологічного, зокрема завдання чи можливого завдання шкоди фізичному та психічному здоров`ю малолітнього ОСОБА_4 .
Окрім того, вказані психологічні висновки вчинені більше, ніж 2 роки тому, та наразі не підтверджують обставин, викладених у цих висновках, станом на час вирішення питання про забезпечення позову.
Отже, зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.
У матеріалах справи відсутні докази того, що зустрічі дитини з матір`ю без участі психолога, батька, можуть призвести до негативних наслідків для стану дитини, та на це звернув увагу Верховний Суд у постанові, якою направив на новий апеляційний розгляд дану цивільну справу.
Враховуючи викладене, з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, колегія суддів уважає за необхідне застосувати заходи забезпечення позову у спірних правовідносинах.
Оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина, колегія суддів доходить висновку про доцільність забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача - батька малолітньої дитини, надати позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_4 кожної другої суботи місяця з 10.00 год. до 17.00 год. без присутності батька, оскільки це відповідатиме інтересам дитини та забезпечить підтримання необхідного дитині емоційного зв`язку з матір`ю.
Зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.
Спільне проведення часу матері та дитини без присутності батька є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача за первісним позовом та не призведе до негативних наслідків для останнього, з огляду на рівність прав та обов`язків батьків щодо участі у спілкуванні та вихованні дитини, наявність спору про визначення місця проживання дитини та тієї обставини, що дитина наразі проживає з батьком. 
За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що питання щодо задоволення заяви про забезпечення позову судом першої інстанції вирішено з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.
З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову частково.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року - скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожну другу суботу місяця з 10.00 год. до 17.00 год. без присутності батька.
У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та   може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
Повне судове рішення складено «03» жовтня 2022  року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                          О.В. Желепа

                                                                                                    О.Ф. Мазурик