Справа № 760/34802/19                                                                                         Головуючий в суді І інстанції Букіна О.М.
Провадження № 22-ц/824/8597/2021                                                                   Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
25 жовтня 2022 року                                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідачаМельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудня 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказував, що 09.01.2017 року з вини власника квартири АДРЕСА_2 , сталося залиття його квартири, що підтверджується актом від 13.01.2017 року, складеним комісією ТОВ «Житло Комфорт Сервіс».
Також, зазначав, що відповідно до Звіту № 88/19 про оцінку збитків від 06.12.2019 року, складеним ФОП ОСОБА_3 , розмір матеріальних збитків, який завдано власнику квартири в результаті залиття квартири АДРЕСА_3 , складає 11 583,00 грн.
Вважав, що вартість ремонтно-будівельних робіт та витрати за проведення експертизи повинні бути відшкодовані відповідачем, оскільки залиття квартири за адресою: АДРЕСА_1 сталося з його вини.
Крім матеріальної шкоди просив також стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн., оскільки вказував, що йому було завдано моральних страждань, які виразилась у стресовому стані, погіршенні стану здоров`я, внаслідок пошкодження його майна. 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 13083,00 грн., моральну шкоду у розмірі 4 000,00 грн, та на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись із цим заочним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема на те, що наданий позивачем звіт № 88/19 про оцінку збитків від 06.12.2019 року є неналежним доказом розміру матеріального збитку.
Вказує, що місцевим судом було розглянуто справу без її участі, безпідставно враховано заяву про збільшення позовних вимог, не досліджено обставини залиття квартири, не враховано, що  доказів щодо підтвердження розміру моральної шкоди позивачем не надано.
Колегія суддів перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги,  вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, є обґрунтованими і доведеними належними доказами, разом з цим, виходячи з засад розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що внаслідок залиття квартири та пошкодження її майна, позивач зазнала моральних страждань, а тому, слід стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини в завданні шкоди, а позивач доказує наявність шкоди та її розмір.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради Серія НОМЕР_1 .
З відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до Акту про залиття ТОВ «Житло Комфорт Сервіс» від 13.01.2017 року 09.01.2017 року сталося залиття квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу. Залиття квартири №333 відбулось з вини власника квартири №337 . 
Причиною залиття є самовільне переобладнання системи теплопостачання житлового приміщення АДРЕСА_2 (встановлення опалювального приладу на засклений балкон) та порушення правил експлуатації власником самовільно встановленого обладнання.
Згідно звіту про оцінку збитків від 01.12.2019 року при обстеженні квартири за адресою: АДРЕСА_1 , були виявлені наступні пошкодження: балкон - розводи темного кольору на поверхні силоксанового покриття стін (декоративна штукатурка) = 0,7 х 2,3м; кімната - розводи темного кольору на поверхні покриття підлоги з штучного паркету, вкритого лаком = 0,8 кв.м.
Згідно Звіту про оцінку збитків від 06.12.2019 року розмір матеріальних збитків, який завдано власнику в результаті залиття квартири АДРЕСА_3 , яке сталося 09.01.2017 року станом на момент складання даного звіту становить 11 583,00 грн., вартості робіт з незалежної оцінки, яка сплачена позивачем, - 2 500 грн., що підтверджується розрахунковою квитанцією серія ББАП №788713.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Відповідно до статті 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» покладено на споживача обов`язки щодо своєчасного вжиття заходів з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; своєчасного проведення підготовки помешкання та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; допущення у приміщення квартири представників виконавця/виробника для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку.
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідальність за завдану шкоду настає за наявності таких підстав як наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вина останнього.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди, а тому саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки залиття квартири позивача сталося з вини відповідача внаслідок самовільного встановлення опалювального приладу на засклений балкон та порушення правил експлуатації власником самовільно встановленого обладнання, що підтверджується актом про залиття від 13.01.2017 року.
Разом з тим, ОСОБА_1 свою відповідальність за порушення правил експлуатації самовільно встановленого обладнання та розмір завданої матеріальної і моральної шкоди не спростувала, а відтак підлягає відшкодуванню майнова шкода, у розмірі, визначеному звітом про оцінку збитків та моральна шкода, яку позивач зазнав внаслідок пошкодження його майна.
Доводи апелянта про порушення місцевим судом норм процесуального права, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, позаяк місцевим судом прийнято заочне рішення у відповідності до вимог цивільного процесуального закону, за відсутності відповідачки, яка про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.98). 
Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно враховано вартість, сплачених позивачем робіт з оцінки майна у сумі 2 500 грн, відхиляються колегією суддів, з огляду на те, що витрати пов`язані із проведенням експертизи, згідно ст. 133 ЦПК України, належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, та не входять до ціни позову, не впливають на розмір позовних вимог, а відтак до таких вимог не може бути застосовано положення п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України.
Твердження апелянта про те, що залиття квартири позивача сталося не з її вини, оцінюються колегією суддів критично, оскільки будь-яких доказів на спростування своєї вини відповідачем суду не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем звіт № 88/19 про оцінку збитків від 06.12.2019 року є неналежним доказом розміру матеріального збитку, відхиляється колегією суддів, з огляду на те, що звіт, яким визначено вартість будівельних матеріалів та робіт, необхідних для проведення ремонту квартири позивача є належним та допустимим письмовим доказом у даній справі, який не спростований відповідачкою будь-якими доказами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відтак сама по собі обставина, що звіт складено не судовим експертом не є підставою для відхилення такого доказу. До звіту додано сертифікат суб`єкта оціночної діяльності та кваліфікаційне свідоцтво оцінювача. У разі незгоди з розміром шкоди, визначеної у звіті, відповідач мала можливість звернутися до іншого спеціаліста для визначення розміру збитків, скласти власний кошторис, оскільки усі пошкодження у квартирі описані у акті про залиття або заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, проте таких дій відповідач не вчиняла.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Оскільки відповідачка не спростовувала докази, надані позивачем щодо розміру шкоди, суд першої інстанції правильно прийняв як належний доказ звіт про розмір збитків.
Колегія суддів вважає, що оскільки залиття належної позивачу квартири призвело до порушення його прав, неможливість мирного врегулювання спору з відповідачкою призвело до необхідності витрачати час на звернення до відповідних установ для визначення вартості збитків, необхідності звернення до суду, неможливості використовувати приміщення у тому стані, яке було до затоплення, відтак, позивачем доведено факт вчинення йому моральних страждань, заподіяних залиттям та місцевим судом визначено розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру, тяжкості та тривалості моральних страждань, а також з урахуванням принципу розумності та справедливості.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                            Судді: