КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 листопада 2022 року місто Київ.
Справа 359/1065/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9789/2022
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача                                  Желепи О.В.,
суддів:                                                  Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2022 року (у складі судді Журавського В.В., повне судове рішення складено 25 липня 2022 року), 
в справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту розведення і генетики тварин ім. М.В. Зубця Національної академії аграрних наук про стягнення заборгованості з невиплаченого заробітку при звільненні, виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, -
 
ВСТАНОВИВ:
 
В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що на підставі наказу ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН №80-к від 11 грудня 2020 року вона була звільнена з посади провідного юрисконсульта на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Згідно вимог КЗпП України ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН не здійснив повний розрахунок з ОСОБА_1 в день звільнення. Лише 14 грудня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 була перерахована грошова сума у розмірі 7719 гривень 34 копійки. Враховуючи, що з наказом «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» №80-к від 11 грудня 2020 року позивач ознайомилась лише 17 грудня 2020 року шляхом отримання поштового відправлення, вважає, що розрахунок сум, належних їй до виплати при звільненні, повинен був здійснюватися згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, в редакції зі змінами від 09 грудня 2020 року. Відтак позивачу мали бути нараховані: компенсація за невикористану відпустку у розмірі 34422 гривні, заробітна плата у розмірі 478 гривень, оплата лікарняних у розмірі 4262 гривні 07 копійок, що у загальному розмірі становить 39162 гривні 07 копійок. В той час як при звільненні їй були нараховані грошові кошти в якості компенсації за невикористану відпустку, заробітну плату та оплату лікарняних у розмірі 10478 гривень 08 копійок. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила стягнути з ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН недонараховану суму, що належала їй при звільненні, у розмірі 28683 гривні 99 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 по 17 грудня 2020 року у розмірі 957 гривень 28 копійок, а також завдану їй моральну шкоду у розмірі 6000 гривень. Крім цього, ОСОБА_1 також просила покласти матеріальну відповідальність на директора, винного у свідомому зменшенні грошових коштів, виплачених їй при звільненні.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2022 року  в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Інституту розведення і генетики тварин ім. М.В. Зубця Національної академії аграрних наук про стягнення заборгованості з заробітної плати, лікарняних, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди  - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, 28 липня 2022 року ОСОБА_1 подала до Бориспільського міськрайонного суду Київської області апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що при розгляді справи суд першої інстанції діяв упереджено, затягуючи процес. Також зазначає, що суддею не вірно визначено предмет позову в короткому рішенні, що підтверджує, що суд не тільки не розглядав справи по суті спору , а навіть не вірно визначив предмет спору.
Вказує на те, що в день звільнення 11.12.2020 року розрахунок з позивачем не було проведено. По питанню роз`яснення проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 двічі письмово зверталась до Відповідача - 14.12.2020р. та 17.12.2020р.
17.12.2020р. (день отримання поштою Нак.№80-к від 11.12.2020р) позивач вдруге письмово звернулась за роз`ясненнями щодо сум нарахувань до Відповідача, але безрезультатно. Вважає це грубим порушенням законодавства.
Зазначає, що оскільки , розрахунок в день звільнення 11.12.2020р. не проведено, а сума (7 719,34 грн., після відрахувань) була переведена на банківську картку лише 14.12.2020р.. Ознайомлення з Наказом № 80-к від 11.12.2020р. відбулось 17.12.2020р. ( без додатків до нього), тому офіційним днем звільнення вважає день фактичного отримання та ознайомлення з текстом згаданого вище наказу у поштовому відділенні саме 17.12.20220р, а тому строк з дати звільнення до фактичного ознайомлення з Нак.№80-к від 11.12.2020р. 11.12.20р. по 17.12.2020р повинен бути оплаченим і врахованим під час нарахування компенсації за невикористану відпустку.
В апеляційній скарзі надає розрахунки по компенсації за невикористану відпустку та розрахунок суми лікарняних виплат за період з 23 .11.2020р. по 09.12.2020р.
Також вважає, що любе порушення прав працівника негативно відображається як психологічно, так і матеріально . В результаті умисного порушення трудового права позивач суттєво втратила можливість для організації свого життя та забезпечення скудної життєдіяльності, а тому суд безпідставно відмовив в позові в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 21 000,00 грн.
 
28 вересня 2022 року, згідно відмітки суду, представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. 
У відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що рішення суду першої інстанції є правильним по суті і підстав для його скасування немає. Вказує на те, що позивачем наведено помилкові розрахунки сум, які суперечать нормам законодавства, та лише штучно трактуються позивачем на її власну матеріальну користь. Інститутом було правомірно здійснено виплату заробітної плати ОСОБА_1 (в т.ч. і в розрахунку при звільненні) за фактично відпрацьований час, а також позивачу додатково здійснена виплата середньоденного заробітку. 
Зазначає, що роботодавцем здійснено дві аудиторські перевірки правильності проведення розрахунку з позивачкою, які не встановили жодних порушень.
Також зазначає, що затягування розгляду справи відбувалось саме з вини позивача, а не суду.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
 
За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності , виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю.
За змістом чч. 1 та 3 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
 
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 працювала в ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН на посаді провідного юрисконсульта.
Наказом директора ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН №80-к від 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин (відсутність на роботі 12 листопада 2020 року більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) (т.1 а.с.11).
Згідно письмового повідомлення від 11 грудня 2020 року (т.1 а.с.13) на виконання вимог ст.116 КЗпП України позивачу буди нараховані наступні суми: заробітна плата за відпрацьований час у грудні 2020 року, лікарняні та компенсація з 01 грудня 2015 року по 11 грудня 2020 року за 118 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, разом всі суми з податками і зборами становлять 10478 гривень 08 копійок.
14 грудня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 були зараховані грошові кошти у розмірі 7719 гривень 34 копійок, тобто за вирахуванням військового збору у розмірі 143 гривні 84 копійки та податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1726 гривень 06 копійок.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав доведеним , що відповідач при звільненні позивача здійснив з нею розрахунок по заробітній платі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, та сумам по тимчасовій непрацездатності у розмірах та строки визначені у відповідності з вимогами законодавства про працю, не порушивши трудові права останньої.
В задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди суд відмовив, так як не встановив, що розрахунок з позивачем при звільненні був проведений не у повному обсязі та з порушенням строків.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими  є доведеними, а висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову відповідає таким обставинам та вимогам Закону. 
 
Встановлено, що ОСОБА_1 не погоджується з розміром грошової суми, виплаченої їй при звільненні.
За доводами апеляційної скарги, під час обчислення компенсації за невикористану відпустку, лікарняних та заробітної плати ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН необхідно було застосувати Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, з урахуванням змін, внесених до цього Порядку від 09 грудня 2020 року. З тієї підстави, що про звільнення з роботи позивачу стало відомо лише 17 грудня 2020 року, тобто після отримання копії наказу про звільнення.
Такі доводи позивача є безпідставні.
Дійсно, в наказі «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» №80-к від 11 грудня 2020 року відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з його змістом (т.1 а.с.64).
В той же час, згідно акту від 11 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» №80-к від 11 грудня 2020 року, наказ зачитано директором ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН Полупаном Ю.П. , в присутності свідків: провідного інспектора з кадрів ОСОБА_4 , вченого секретаря ОСОБА_6. та в.о. головного бухгалтера ОСОБА_5 . При цьому, ОСОБА_1 відмовилась ставити підпис про ознайомлення з наказом про її звільнення та з письмовим повідомленням про нараховані суми при звільненні. Належним чином оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення ОСОБА_1 також відмовилась отримувати (т.1 а.с.68) . Крім того в матеріалах справи (а.с.69) міститься власноручно написана заява ОСОБА_1 , датована 11.12.2020 року, в якій першим же ж реченням позивач стверджує, що (дослівно): «11.12.20 мені надано наказ про звільнення за прогул...».
Тому твердження позивача стосовно того, що її не було ознайомлено з наказом про звільнення з роботи в день звільнення, тобто 11 грудня 2020 року, не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується вищевказаними письмовими доказами.
Доводи позивача про порушення строків проведення розрахунку при звліьненні колегія також не приймає з огляду на таке.
Згідно із ч.1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з матеріалами справи відповідач направив до казначейства платіжні доручення для виплати позивачу сум згідно розрахунку при звільненні 11.12.2020 року в день звільнення ОСОБА_1 (п`ятниця) які були оплачені на наступний робочий день 14.12.2020 року (понеділок).За проведення оплати Інститутом розрахунку при звільненні на наступний робочий день позивачу додатково нараховано та сплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі середньоденної заробітної плати позивача за 1 робочий день прострочення - 258,55 грн бюджетних коштів, що підтверджується копією Розрахункового листа за грудень 2020(а.с.86).
 Доводи позивача про те, що їй не вірно було обраховано компенсацію за невикористані дні відпустки, колегія суддів не приймає тому, що : 
Для розрахунку кількості днів невикористаної щорічної відпустки Позивача застосовуються роз`яснення, викладені в листі Міністерства соціальної політики України від 24.06.2011 р. №208/13/116-11 «Щодо грошової компенсації працівникам за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток» згідно якого вказано:
«Загального нормативно-правового акта, який би визначав порядок розрахунку кількості днів щорічної відпустки, немає.
Тому при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно скористатися механізмом нарахування оплати за дні відпустки, закладеним у постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", тобто прив`язку розрахунку днів відпустки робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник....»
Позивачем замість того, щоб поділити сумарний заробіток за фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів фактично відпрацьованого періоду (30 днів листопада 2020 року), як це передбачено в пункті 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100, помилково застосовано не розмір сумарного заробітку за фактично відпрацьований час, а розмір мінімальної заробітної плати 6000 грн (введений Законом лише з 01.01.2021 року), який помножено на 12 місяців.
Таким чином, «Розрахунок кількості «чистих» календарних днів», зазначений Позивачем в позовній заяві та апеляційній скарзі, суперечить розрахунку кількості днів невикористаної щорічної відпустки, який проводиться пропорційно відпрацьованому часу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», тобто прив`язку розрахунку днів відпустки необхідно робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник.
Щоб визначити кількість днів щорічної відпустки, які припадають на один календарний день без врахування святкових і неробочих днів в цілому за рік, необхідно застосувати встановлену в законодавстві формулу (24 к.д. відпустки: (366-10) = 0,0674 к.д.), та одержаний результат помножити на кількість календарних днів без врахування святкових і неробочих днів, відпрацьованих працівником у робочому періоді з (дня працевлаштування) по (день звільнення) включно (лист Міністерства соціальної політики України від 24.06.2011 р. №208/13/116-11 «Щодо грошової компенсації працівникам за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток»)
Таким чином, розрахунок компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки, наведений ОСОБА_1 , не відповідає чинному законодавству.
 
Стосовно доводу позивача щодо нарахування лікарняних з урахуванням страхового стажу.
Згідно зі ст.2 Закону України від 11.01.2001 р. №2213 "Про розмір внесків на деякі види загальнообов`язкового державного соціального страхування" допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, виплачується застрахованим особам Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності.
            ІРГТ ім. М.В. Зубця НААН фактично сплатив суму допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 1 259, 19 грн.
Згідно розрахунків скаржника сума допомоги по тимчасовій непрацездатності  за рахунок роботодавця повинна складати 1 253, 55 грн. Отже, згідно розрахунків самого скаржника, відповідач сплатив суму допомоги по тимчасовій непрацездатності в повному обсязі.
Зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, є похідними від вимоги про стягнення невиплачених при звільненні позивачу сум, в стягнені яких суд правомірно відмовив, відповідно не встановивши вини відповідача, та порушення трудових прав позивача, у суду були відсутні підстави для притягнення відповідача до відповідальності у виді відшкодування моральної шкоди.
Згідно із частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).
Оскільки доводи апеляційної скарги є фактичним повторенням доводів позовної заяви, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку,  колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права не порушив процесуальні норми, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.
Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, а  рішення не змінюється, то перерозподіл судових витрат  в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст.   367, 374- 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий:                                                                                          О.В. Желепа

Судді:                                                                                                     В.А. Кравець

                                  О.Ф. Мазурик