ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року	Львів	Справа № 380/10387/21 пров. № А/857/9186/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М.,  Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Костецький Н.В., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 21 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

29 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2020 року по 27 жовтня 2021 року у розмірі 551133,17 грн   без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 380/5418/20 її позовну заяву задоволено частково, а саме: визнано та скасовано рішення Кадрової комісії № 1 від 10 квітня 2020 року № 260 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки», наказ прокурора Львівської області від 15 червня 2020 № 867к, зобов`язано поновити ОСОБА_1 у Львівській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області та в органах прокуратури з 16 червня 2020 року, рішення суду в частині поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за один місяць допщено до негайного виконання. Вказує, що на виконання рішення суду, керівником Львівської обласної прокуратури винесено наказ № 2487к від 22 грудня 2020 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області з 16 червня 2020 року, яка з 11 вересня 20220 року припинила свою роботу на підставі наказів Генерального прокурора № 410 та № 414. Однак, рішення суду не було виконане, що підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року у справі № 640/4196/21. Наказом керівника Львівської обласної прокуратури № 2381к від 28 жовтня 2021 року її переведено на посаду прокурора відділу Львівської обласної прокуратури. Тому вважає, що у зв`язку із невиконанням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 380/5418/20 слід стягнути на її користь  заробіток за весь час затримки виконання рішення з 13 листопада 2020 року  по 27 жовтня 2021 року. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.11.2020 по 27.10.2021 у   розмірі 181473,17     грн   без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 380/5418/20 поновлено ОСОБА_1 у Львівській обласній прокуратурі на рівнозначній посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області та в органах прокуратури з 16 червня 2020 року, натомість позивача згідно наказів керівника Львівської обласної прокуратури від 22 грудня 2020 року № 2487к, № 2489к поновлено ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області та в органах прокуратури з 17 червня 2020 року, тимчасово визначено прокурору відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області робоче місце в управлінні представництва інтересів держави в суді Львівської обласної прокуратури з 22 грудня 2020 року. Затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу (стаття 236 КЗпП України). Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2020 року по 27 жовтня 2021 року. Заробіток, який підлягає стягненню з відповідача складає 273024,08 грн (1147,16 грн х 238) - 91550,91 =   181473,17 грн без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі.
Не погодившись з прийнятим рішенням та ухвалою, Львівська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та прийняти нове рішення, яким залишити без розгляду позовну заяву.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення  та ухвала про відмову у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду є незаконними та необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що рішення суду від 12 листопада 2020 року у справі № 380/5418/20 виконано, позивача поновлено на посаді   рівнозначній посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області з 16 червня 2020 року і в органах прокуратури. Вказує, що позивачем пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду і не подано клопотання про поновлення строку, тому позовну заяву слід залишити без розгляду, а  ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду скасувати. Звертає увагу на  постанову Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18 та  постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 згідно з якими середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права,  тобто з дати видачі наказу про поновлення на роботі.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції вірно досліджено матеріали справи, всебічно і повно з`ясовано всі факти, об`єктивно оцінено докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 380/5418/20 позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії № 1 від 10 квітня 2020 року № 260 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки». Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Львівської області № 867к від 15 червня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 у Львівській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області та в органах прокуратури з 16 червня 2020 року. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 (середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 червня 2020 року по 12 листопада 2020 року в сумі 186069,44 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 у Львівській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області та в органах прокуратури та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 22943,20 грн. допущено до негайного виконання.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі № 380/5418/20 апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 380/5418/20   – без змін.
Наказами керівника Львівської обласної прокуратури від 22 грудня 2020 року № 2487к, № 2489к поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області та в органах прокуратури з 17 червня 2020 року, тимчасово визначено прокурору відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області робоче місце в управлінні представництва інтересів держави в суді Львівської обласної прокуратури з 22 грудня 2020 року.
На підставі виконавчого листа № 380/5418/20, виданого 12 листопада 2020 року Львівським окружним адміністративним судом, яким зобов`язано боржника   Львівську обласну прокуратуру поновити ОСОБА_1 у Львівській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Львівської області та в органах прокуратури з 16 червня 2020 року, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. відкрито виконавче провадження, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63769308 від 01 грудня 2020 року.
09 лютого 2021 року до Львівської обласної прокуратури надійшла постанова головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 27 січня 2021 року про накладення штрафу на Львівську обласну прокуратуру через невиконання без поважних причин боржником рішення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року у справі     № 640/4196/21 у задоволенні позовних вимог Керівника Львівської обласної прокуратури Войтенко А.Б. про визнання постанови головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 27 січня 2021 року про накладення штрафу на Львівську обласну прокуратуру у виконавчому провадженні ВП № 63769308 протиправною та скасування -   відмовлено.
На підставі заяви ОСОБА_1 , рішення кадрової комісії від 01 жовтня 2021 року № 1, наказом керівника Львівської обласної прокуратури від 28 жовтня 2021 року № 2381к ОСОБА_1 переведено на посаду прокурора відділу Львівської обласної прокуратури з 28 жовтня 2021 року.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2020 року по 27 жовтня 2021 року у розмірі 181473,17     грн   без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із положеннями частин 1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог  Закону України  «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 380/5418/20 касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі № 380/5418/20 скасовано. Ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Згідно з даними   Єдиного державного реєстру судових рішень, постанова Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 380/5418/20 набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає
Відповідно до частини 1  статті 370 КАС України   судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Принцип обов`язковості судових рішень також закріплений  статтею 14 КАС України, якою передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 380/5418/20 Верховний Суд прийшов до висновку, що у зв`язку з ненабранням ОСОБА_1 прохідного балу (93) за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, Перша кадрова комісія правомірно прийняла рішення від 10 квітня 2020 року № 260 про неуспішне проходження позивачкою атестації. У свою чергу, прокурор Львівської обласної прокуратури на підставі рішення кадрової комісії, керуючись підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, прийняв правомірний наказ від 15 червня 2020 року № 867к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Відповідно, не підлягають задоволенню й позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки є похідними.
Враховуючи вищенаведене, оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 380/5418/20 про поновлення позивача на роботі скасовано постановою Верховного Суду від 17 серпня 2022 року, що набрала законної сили, колегія суддів приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення слід відмовити повністю.
Щодо заперечення скаржника на ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду від 21 грудня 2021 року колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною 5 статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі №    755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.
Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.
Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №    755/12623/19    Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, на який покликається скаржник в апеляційній скарзі, задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.
У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.
Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.
До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Колегія суддів зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас вказані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.
Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної їй заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком Львівського окружного адміністративного суду, висловленим в ухвалі від 21 грудня 2021 року,  про відсутність підстав для залишення позовної заяви без розгляду. 
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 14 вересня 2022 року.