ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ        
10 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 751/4706/17
провадження № 51-169км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                      ОСОБА_14,
суддів                                                   ОСОБА_15, ОСОБА_16,  
за участю:
секретаря судового засідання     ОСОБА_17, 
засудженого                                       ОСОБА_1 ,
захисника                                           ОСОБА_18,
прокурора                                         ОСОБА_19,  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року у кримінальному провадженні № 12017270010001526 за обвинуваченням
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 - п. 6 ч. 2 ст. 115, ст. 348 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2020 року ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк:
за ч. 1 ст. 309 КК - 3 роки; 
за ч. 1 ст. 263 КК - 5  років;
за ч. 3 ст. 187 КК  - 10  років з конфіскацією майна;
за ч. 4 ст. 187 КК - 13 років з конфіскацією майна;
за ч. 2 ст. 15 - п. 6 ч. 2 ст. 115 КК - 14 років з конфіскацією майна;
за ст. 348 КК - 14  років.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК  шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання»                         від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_1 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 27 лютого 2017 року і до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_1 :
-    на користь Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради 11 154.80 грн у рахунок відшкодування витрат на його стаціонарне лікування та лікування потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 ;
- на користь Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова» Національної академії медичних наук України 32 600.05 грн у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_4 ;
-  на користь Комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня» 25 962. 40 грн. у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_5 ;
-  на користь Центрального госпіталю МВС України 8 251.34 грн у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_4 ;
-  на користь Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Чернігівській області» 11 183.25 грн у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_6 ;
-  на користь потерпілого ОСОБА_5 14 520.29 грн у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
Цим же вироком виправдано ОСОБА_1 за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 1 ст. 309 КК - за епізодом незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вилучених 27 лютого 2017 року в приміщенні сараю під час обшуку домоволодіння за місцем його постійного проживання на АДРЕСА_1 ; ч. 1 ст. 263 КК - за епізодом незаконного носіння, придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, вилучених у домоволодінні під час обшуку.
Як установив суд першої інстанції, 22 лютого 2017 року близько 15:00              ОСОБА_1 проник до приміщення ТОВ «ОСВ-Україна» на вул. Дніпровській, 34 в м. Чернігові, де вчинив розбійний напад, під час якого, погрожуючи автоматом АКС-74У, прив`язав до стільця потерпілу ОСОБА_7 та заволодів її грошовими коштами на суму 60 грн, а також майном потерпілого                ОСОБА_8 на загальну суму 5045 грн.
Крім того, ОСОБА_1 у невстановлений час та в невстановленому місці без мети збуту придбав, переніс та зберігав за місцем тимчасового проживання  у квартирі АДРЕСА_2 наркотичну речовину - опій ацетильований загальною вагою 0,521 г, яка була виявлена 27 лютого          2017 року працівниками поліції під час огляду місця події.
24 лютого 2017 року о 20:07 ОСОБА_1 під час вчинення розбійного нападу проник до приміщення ПТ «Ломбард ТОВ «Гарант Капітал Компанія» » на           вул. Богуна, 38 у м. Чернігові, де з метою вбивства через вікно прийому речей здійснив не менше трьох пострілів з автомата АКС-74У у працівника ломбарду ОСОБА_5 , заподіявши останньому тяжких тілесних ушкоджень. Після цього з метою заволодіння чужим майном здійснив постріли з автомата в дверний замок кімнати прийому речей, однак відчинити двері не зміг і з місця події зник. У ході нападу ОСОБА_1 виконав усі дії, спрямовані на вбивство потерпілого ОСОБА_5 , однак не довів задумане до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Крім того, ОСОБА_1 у невстановлений час та в невстановленому місці незаконно, без передбаченого законом дозволу придбав, переніс та зберігав у квартирі АДРЕСА_2 вогнепальну зброю - автомат АКС-74У та сорок один боєприпас (проміжкові патрони з кулями до автомата АКМ-74 та ручного кулемета РПК), що були виявлені 27 лютого            2017 року працівниками поліції під час огляду місця події, а також гранату Ф-1, яка є вибуховим пристроєм,. 
27 лютого 2017 року о 12:30 у тій же квартирі ОСОБА_1 , з метою умисного вбивства працівників правоохоронного органу в зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, які прибули до квартири для його затримання, кинув у них гранату Ф-1, яка вибухнула, однак не довів задуманого до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки унаслідок вибуху працівникам «Корпусу оперативно-раптової дії» ГУ НП в Чернігівській області ОСОБА_3 і           ОСОБА_6 було завдано легких тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 - тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_2 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. Тобто, вчинив замах на вбивство працівників правоохоронного органу. 
При перегляді вироку Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 25 вересня 2020 року залишив це рішення без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_1   просить скасувати вказані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Аргументуючи свої вимоги засуджений зазначає, що кваліфікація його дій за ст. 348 КК є невірною, оскільки умислу на вбивство працівників поліції в нього не було, гранату цілеспрямовано у них не кидав.
Також вважає зайвою кваліфікацію його дій судом за ч. 2 ст. 15 - п. 6 ч. 2                    ст. 115 КК щодо замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_5 , оскільки такі дії повністю  охоплюються диспозицією ч. 4 ст. 187 КК. 
Вказує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотань про повторне дослідження доказів у справі та проведення додаткової вибухової технічної експертизи.
На думку засудженого, неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність призвело до призначення йому занадто суворого покарання, яке не відповідає даним про його особу та тяжкості вчинених ним злочинів. Також звертає увагу на незадовільний стан свого здоров`я.
Стверджує, що апеляційний суд всупереч вимогам статей 370, 419 КПК не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки доказам у справі, а саме показанням свідків та потерпілих, письмовим доказам, і при цьому не навів переконливих мотивів для їх спростування та не зазначив підстав з яких ці доводи відхилив.
Вважає, що недопустимими доказами у справі є протоколи пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 23 та 25 травня 2017 року, через відсутність на фотознімках автомата магазину, а також матеріали негласної слідчої (розшукової дії) у виді аудіо-відео контролю особи, черезвідсутність карти пам`яті на яку ці дії записувались. Вказує на невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам справи у частині, що стосується походження гільз і куль виявлених та вилучених під час проведення обшуку в квартирі АДРЕСА_2 .
Окрім того зазначає про незаконність складу суду в суді першої інстанції, який  безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про призначення вибухової технічної експертизи та в проведенні слідчого експерименту з метою визначення епіцентру вибуху гранати.
У письмових запереченнях на касаційну скаргу засудженого представник потерпілого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_20 просить Верховний Суд залишити цю скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції 
Засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу.
Прокурор просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі-Суд) дійшла висновку про таке.
За правилами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до         ст. 94 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У своїй касаційній сказі засуджений ОСОБА_1 зазначає про істотні порушення, які, на його думку, були допущені судом першої інстанції.
Вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив про відсутність таких порушень як під час досудового розслідування, так і при розгляді справи в суді першої інстанції. Тому, при перегляді судових рішень, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених місцевим судом.
Як убачається зі змісту судових рішень, при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій ці суди ретельно перевіряли усі доводи, на які посилалася сторона захисту при розгляді кримінального провадження та які є аналогічними тим, що викладені в касаційній скарзі засудженого. Зазначені в цих рішеннях мотиви про визнання вказаних доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у суді доказам.
Зокрема, свій висновок у вироку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень суд першої інстанції зробив на підставі наданих сторонами доказів, які були  перевірені в судовому засіданні, визнані судом належними та допустимими, і яким цей суд надав відповідну правову оцінку. 
Такого висновку цей суд дійшов на підставі наданих у судовому засіданні показань самого засудженого ОСОБА_1 , а також: показань потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,          ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , досліджених в суді письмових доказів - протоколів огляду місця події від 24 і 27 лютого 2017 року, обшуку від 27 лютого 2017 року, огляду речей і документів від 26 лютого і            04 квітня 2017 року, пред`явлення особи для впізнання від 25 травня 2017 року, пред`явлення речей для впізнання від 23 березня та 23, 25 травня 2017 року, заяв потерпілої ОСОБА_7 від 22 березня 2017 року та свідка                ОСОБА_10 від 27 лютого 2017 року; висновків експертів № 193(х)                     від 16 березня 2017 року, № 325, 326, 184(х) від 13 березня 2017 року, № 362, 380 від 21 березня 2017 року, № 10-1/316 від 25 травня 2017 року, № 74 від 14 липня 2017 року, 334, 335, 186(х) від 28 квітня 2017 року, № 23 (Вт), 185 (х), 324                   від 25 квітня 2017 року, № 315 від 18 квітня 2017 року, № 60-МК від 30 червня 2017 року, № 61-МК від 30 червня 2017 року, № 59-МК від 30 червня 2017 року,  № 692 від 02 червня 2017 року, № 496 від 21 червня 2017 року.
Наведені в касаційній скарзі засудженого доводи про недоведеність його винуватості у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263, ч. 3           ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 - п. 6 ч. 2 ст. 115 КК були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і обґрунтовано визнані безпідставними. 
При перевірці вироку суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту в апеляційних скаргах про те, що дії засудженого по епізоду вчинення ним розбійного нападу 24 лютого 2017 року не підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 15 - п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, так як повністю охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 цього Кодексу.
За правилами кримінального закону, в разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу дії винної особи кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК та відповідною нормою, яка передбачає кримінальну відповідальність за  розбійний напад. У цьому випадку необхідність кваліфікації дій особи за сукупністю злочинів пов`язана з тим, що юридичний склад розбою не охоплює умисне заподіяння смерті потерпілому, а тому в разі заподіяння смерті потерпілому під час вчинення розбійного нападу дії винної особи потребують обов`язково додаткової кваліфікації ще і за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК.
У своєму рішенні суд апеляційної інстанції вказав, що здійснення ОСОБА_1 кількох цілеспрямованих пострілів з автомата в напрямку потерпілого             ОСОБА_5 під час вчинення розбійного нападу 24 лютого 2017 року свідчить про те, що засуджений діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого з корисливих мотивів та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що призведуть до смерті потерпілого, однак смерть останнього не настала лише через обставини, які не залежали від волі засудженого, оскільки завдяки зусиллям потерпілого йому було вчасно надано необхідну медичну допомогу, тому суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_1 по цьому епізоду за сукупністю злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187 та ч. 2 ст. 15 - п. 6 ч. 2 ст. 115 КК.
Спростовуючи доводи сторони захисту щодо відсутності в ОСОБА_1 прямого умислу на вбивство працівників поліції, суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях вказали на часткове визнання вини самим засудженим, який не заперечував застосування ним гранати Ф-1 під час його затримання, але при   допиті в суді першої інстанції змінював свої показання щодо наявності в нього умислу на це, а також на показання потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в суді, які пояснили, що після проникнення в квартиру де проживав засуджений вони ідентифікували себе як працівники поліції та були вдягнуті у формений одяг. У цей час ОСОБА_1 , який тримав у руках гранату, висмикнув кільце та кинув її в напрямку останніх, що з урахуванням її вражаючих властивостей  свідчить про наявність у нього прямого умислу на вбивство потерпілих. При цьому судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано було взято до уваги локалізацію вибуху та характер і тяжкість тілесних ушкоджень заподіяних потерпілим.
У частині доводів засудженого в касаційній скарзі про недопустимість як доказів протоколів слідчих дій - пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 23 та 25 травня 2017 року, проведених за участю потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 229 КПК перед тим, як пред`явити для впізнання річ, слідчий, прокурор або захисник спочатку запитує в особи, яка впізнає, чи може вона впізнати цю річ, опитує про ознаки цієї речі і обставини, за яких вона цю річ бачила, про що складається протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати ознаки, за якими впізнає річ, проте може впізнати її за сукупністю ознак, особа, яка проводить процесуальну дію, зазначає це у протоколі. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, річ, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про її прикмети.
Згідно з ч. 2 ст. 229 КПК річ, що підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, в числі інших однорідних речей одного виду, якості і без різких відмінностей у зовнішньому вигляді, у кількості не менше трьох. Особі, яка впізнає, пропонується вказати на річ, яку вона впізнає, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.
У частині 3 цієї статті визначено, що якщо інших однорідних речей не існує, особі, яка впізнає, пропонується пояснити, за якими ознаками вона впізнала річ, яка їй пред`являється в одному екземплярі.
Як зазначено в протоколах, при пред`явленні слідчим фотознімків з автоматами потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вказали на автомат Калашнікова АКС-74У, який вони бачили в руках у ОСОБА_1 під час скоєння розбійних нападів. 
При цьому зображення на фотознімку автомата без магазину, який вони впізнали, співпадає з фототаблицею долученою до протоколу огляду місця події від 27 лютого 2017 року, на якій зображений знайдений у квартирі автомат Калашнікова АКС-74У без магазину.
Перед пред`явленням речей для впізнання за фотознімками у потерпілих слідчим попередньо було з`ясовано, чи можуть вони впізнати автомат, опитано про його ознаки, а також про обставини, за яких вони його бачили. Вказані  протоколи підписані свідками і понятими.
Ці слідчі дії були проведені у відповідності до вимог КПК і будь-яких заперечень чи зауважень від учасників не надходило.
З урахуванням наведеного Суд не вбачає підстав ставити під сумнів належність і допустимість цих протоколів, як доказів у справі, а тому зазначені доводи засудженого відхиляє.
Доводи засудженого в касаційній скарзі щодо невстановлення досудовим розслідуванням походження гільз, виявлених у квартирі  АДРЕСА_2 під час проведення огляду місця події  колегія суддів вважає безпідставними, оскільки останній не вказує яким чином  ця обставина впливає на правильність висновків судів в оскаржуваних рішеннях про доведеність його винуватості у вчиненні зазначених злочинів.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо безпідставної відмови місцевого суду в задоволенні клопотання засудженого про проведення слідчого експерименту та призначення додаткової вибухової технічної експертизи з метою встановлення епіцентру вибуху, оскільки відмовляючи у задоволенні цього клопотання суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що на ті питання, які хотів з`ясувати засуджений експертами вже надано відповіді у висновку № 23 (Вт), 185 (х), 324 від 25 квітня 2017 року.
Доводи ОСОБА_1 у касаційній скарзі щодо упередженості суду при розгляді справи в суді першої інстанції фактично обґрунтовані його незгодою з рішенням цього суду про відмову в задоволенні його клопотання про призначення повторної вибухової технічної експертизи та проведення і слідчого експерименту, що не є підставою для відводу відповідно до положень статей 75, 76 КПК, а тому не можна вважати, що вирок місцевого суду в справі був ухвалений незаконним складом.
Інших аргументованих доводів щодо його невинуватості у вчиненні вказаних злочинів засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Призначене особі за вчинений злочин покарання повинно бути справедливим та за своїм видом і розміром відповідати тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого (ст. 50 КК).
За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів провадження, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_1 районний суд узяв до уваги тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, серед яких є і особливо тяжкі, що він ніде на обліках не перебуває, його посередню характеристику, стан здоров'я та відсутність у справі обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.
Таким чином, при призначенні покарання засудженому суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримався основних засад призначення покарання, передбачених статтями 50 та 65 КК, адже це покарання за видом та розміром відповідає тяжкості вчинених ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, обставинам справи та даним про його особу і є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Наведені засудженим у касаційній скарзі доводи є аналогічними тим, що були викладені стороною захисту в апеляційних скаргах, які суд апеляційної інстанції ретельно перевірив та дав на них у своєму рішенні умотивовані відповіді, навівши відповідні мотиви та положення закону, якими він керувався залишаючи ці касаційні скарги без задоволення.
Разом із цим колегія суддів вважає слушними доводи засудженого в касаційній скарзі щодо незаконності проведення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні під час досудового розслідування. 
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 258 КПК аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, який складається із доступу до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним.
Зі змісту протоколу про огляд речей та документів від 06.07.2017 за наслідками проведення негласних слідчих (розшукових) дій у виді аудо-, відеоконтролю особи у кримінальному провадженні вбачається, що спілкування ОСОБА_1 у палаті лікарні з оперативними працівниками поліції з приводу обставин вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень після затримання останнього за підозрою у вчиненні злочину, коли він фактично перебував у статусі підозрюваного, мало характер прихованого допиту, оскільки під час її проведення працівники поліції ставили засудженому питання стосовно обставин скоєння злочинів на які він давав відповіді і при цьому усвідомлювали, що таке спілкування не носить приватного характеру, а отримані відомості можуть бути використані проти ОСОБА_1 в суді, який не був попереджений про свої процесуальні права, передбачені ст. 42 КПК.
Частиною 1, пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 87 КПК передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.  
Тому колегія суддів дійшла висновку, що цей доказ у справі здобутий з порушенням вимог кримінального процесуального закону, є недопустимий та підлягає виключенню з судових рішень.
Виключення результатів проведення негласних слідчих (розшукових) дій з обсягу зібраних у справі доказів жодним чином не впливає на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій в судових рішеннях про вчинення ОСОБА_1 злочинів, за які його засуджено, за наявності інших належних, допустимих та достовірних доказів його вини у вчиненні цих  злочинів, які були досліджені та оцінені судом у відповідності до вимог кримінального процесуального закону. 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково та змінити оскаржувані судові рішення виключивши з мотивувальної частини цих рішень посилання на результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні, як на доказ у справі.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, при їх перевірці судом касаційної інстанції не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково.
Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року щодо нього змінити. 
Виключити з вказаних судових рішень посилання в них як на доказ на протокол огляду речей та документів від 06 липня 2017 року за наслідками проведення негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_14                       ОСОБА_15                           ОСОБА_16