П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 569/18383/17
Провадження № 22-ц/4815/1166/22

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Ковальов І.М.
Час, дата і місце постановлення ухвали
суду першої інстанції
(вступної та резолютивної частин): 
16 год. 14 хв. 20 липня 2022 року у м. Рівне
Рівненської області 
Дата складення повного тексту ухвали: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Шимків С.С., Майданік В.В.
секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: Акціонерне товариство "Альфа-Банк";

представники учасників справи:
позивача – адвокат Леошек Олег Володимирович;
відповідача – адвокат Ременюк Тетяна Олександрівна;

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Леошека Олега Володимировича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Альфа-Банк" – адвоката Ременюк Тетяни Олександрівни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання недійсним кредитного договору,
в с т а н о в и в:
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (далі – АТ "Альфа-Банк" або банк) про визнання недійсним кредитного договору. 
       Визнано недійсним договір кредиту №228Д від 13 липня 2007 року, що укладений між Акціонерно-комерційний банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (далі – АКБСР "Укрсоцбанк") та ОСОБА_1 .
       Стягнуто з АТ "Альфа-Банк" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн.
       У квітні 2022 року АТ "Альфа-Банк" подано заяву про ухвалення додаткового рішення, яким просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку грошові кошти в розмірі 78 639,86 швейцарських франків. 
       Мотивуючи заяву, покликалась на необхідність поновлення,згідно зі ст.ст. 216 та 10571 ЦК України майнового становища сторін оспорюваного кредитного договору, яке існувало до його укладення. Стверджувалось про те, що позивач, одержавши кредит в розмірі 119 015 швейцарських франків, повернула банку лише 40 375,14 швейцарських франків. Отже, решта внаслідок визнання правочину недійсним повинна бути повернена в порядку реституції. 
       Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2022 року АТ "Альфа-Банк" відмовлено в ухваленні додаткового рішення. 
       Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що представником відповідача зустрічний позов у даній цивільній справі про стягнення з позивача грошових коштів у порядку реституції не заявлявся. Хоча при проголошені резолютивної частини рішення у справі був присутній представник відповідача, однак в подальшому апеляційної скарги на рішення суду не подавав, а тому судове рішення набрало законної сили 07 грудня 2021 року. 
       На судове рішення представником АТ "Альфа-Банк" – адвокатом Ременюк Т.О. подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала про існування підстав для наслідків недійсності правочину шляхом застосування реституції. Вважає, що суд першої інстанції, визнаючи правочин недійсним, має повернути сторони в той стан, який існував на момент укладання договору. Навіть у випадку, якщо сторона не звертається з відповідною заявою, то у зв`язку з необхідністю недопущення зловживання сторонами своїх прав та обов`язків, захисту порушених прав всіх учасників недійсного правочину застосування реституції є необхідним, прямо установленим ч.1 ст.216 та ч.1 ст.10571 ЦК України, що набрала чинності 04 листопада 2012 року. 
       З наведених підстав просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою заяву АТ "Альфа-Банк" про ухвалення додаткового рішення у справі задовольнити.
       У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просила залишити її без змін, а апеляційну скаргу – задоволення. Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач заважала на те, що ст. 270 ЦПК України визначений вичерпний перелік умов, за яких суд може ухвалити додаткове рішення. Оскільки сторонами не подавалось за час розгляду справи заяв про застосування наслідків правочину, то законних підстав для прийняття додаткового рішення немає. Також зазначала, що додаткове судове рішення, як невід`ємна складова основного судового рішення, не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 430 ЦПК України.
       Отже, норма ч. 1 ст. 270 ЦПК України встановлює вичерпний перелік випадків, у яких може бути ухвалене додаткове рішення.
       При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд має відмовити в його ухваленні.
       Як правильно на це покликається позивач, та це було враховано судом попередньої інстанції, процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання відповідей на всі заявлені вимоги.
       Додатковим судовим рішенням вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази.
       Таке судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
       Додаткове судове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі.
       Воно може бути ухвалене на підставі лише тих доказів, які досліджувалися під час судового розгляду справи і лише за тими обставинами, які були предметом встановлення та оцінки судом.
       Додаткове рішення не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору.
       Тому колегія суддів, приходячи до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, погоджується з відсутністю правових підстав для ухвалення додаткового рішення в справі щодо застосування наслідків недійсності правочину, оскільки таких вимог у суді попередньої інстанції будь-якою зі сторін справи не було заявлено, обставини справи з цього питання не з`ясовувались, відповідні докази не досліджувались, розміру грошових коштів, які мають буди повернені в порядку реституції, не встановлювалося. 
       Додаткове судове рішення ухвалюється й тоді, коли суд не розв`язав окремі процесуальні питання.
       Відповідно до ч.1 ст. 10571 ЦК України (якою доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України № 5405-VI від 02.10.2012) у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.
       Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
       Між тим, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії закону є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
       Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
       Отже, норми Закону України № 5405-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань" від 02 жовтня 2012 року, якими Цивільний кодекс України доповнено статтею 10571, набрали чинності 04 листопада 2012 року, тобто після укладення оспорюваного кредитного договору №228Д від 13 липня 2007 року, укладеного між АКБСР "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 , що виключає можливість застосування зазначеної правової норми до спірних правовідносин.
       Такий висновок щодо аргументів апеляційної скарги узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України у постановах від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 592/1809/15-ц, постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 635/4427/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 333/2463/16-ц та від 29 червня 2022 року в справі № 335/10490/18. 
       При цьому колегія суддів звертає увагу й на те, що способи захисту прав встановлюються нормами матеріального права, а процесуальне право врегульовує порядок здійснення захисту прав у судовому порядку.
       Як зазначалось, додаткове судове рішення ухвалюється й тоді, коли суд не розв`язав окремі процесуальні питання.
       Між тим, Цивільний процесуальний кодекс України містить кореспондуюче положення лише до ч.ч.2 та 5 ст. 10571 ЦК України, що закріплене у ч.13 ст. 265 ЦПК України. 
       Згідно з цією процесуально-правовою нормою у разі визнання судом недійсним кредитного договору, в якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна, а також у разі визнання недійсним договору застави, яким забезпечується виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, суд накладає на таке майно арешт. Такий арешт може бути скасовано з підстав, передбачених законом.
       Тому виключається можливість ухвалення додаткового судового рішення з заявлених банком підстав як через неможливість застосування зворотної дії цієї матеріально-правової норми у часі, так і через те, що порядок її застосування не визначено Цивільним процесуальним кодексом України. 
       Отже, доводи заявника про незаконність і необґрунтованість рішення суду на увагу колегії суддів не заслуговують.
       Спонуканням для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при її постановлені.
       Керуючись ст. ст. 367, 375, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Альфа-Банк" – адвоката Ременюк Тетяни Олександрівни залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2022 року – без змін.
        Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 25.10.2022

Головуючий :                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                        С.С. Шимків

                                                                       В.В. Майданік