ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7757/22 Справа № 191/1119/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Астатурян А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ієговська Анастасія Олександрівна, на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2022 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Прижигалінської Т.В., повне судове рішення складено 23 вересня 2022 року, в цивільній справі номер 191/1119/22 за позовом  ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, 

В С Т А Н О В И В:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 березня 2020 року на проїзній частині автодороги між с. Дніпровкою та с. Водяне Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «RENAULT Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер на місці. 
ОСОБА_1 є законним представником малолітньої дитини загиблого - ОСОБА_4 , тому їй спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у заподіянні моральної шкоди та втраті годувальника. 
На момент ДТП відповідальність водія ОСОБА_2 застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО2988024, який діяв на момент настання ДТП, 30.05.2020 року.
Слідчим Кам`янко-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області Панкеєвим В.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження від 01.04.2020 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
ОСОБА_1 зверталася до відповідача з заявами про виплату страхового відшкодування, витрат на поховання в сумі 7145,00 грн, спричиненої моральної шкоди дитині загиблого в сумі 56676,00 грн та витрат, пов`язаних із втратою годувальника в сумі 170028,00 грн.
Відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування, а саме: 7145,00 грн - понесені витрати на поховання загиблого ОСОБА_3 ; 28338,00 грн - заподіяна моральна шкода, що належить малолітній дитині загиблого; та 85014,00 гр. - витрати, пов`язані із втратою годувальника. 
При розрахунку відповідач посилався на п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема зазначив, що зважаючи на те, що ДТП сталася з вини потерпілого ОСОБА_3 , розмір страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та моральної шкоди, визначено 
страховиком шляхом поділу на кількість учасників ДТП.
Позивачка вважала даний розрахунок безпідставним, оскільки шкода, пов`язана із смертю потерпілого, відшкодовується в незалежності від його вини. Наголошувала, що положення п. 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стосується випадку, передбаченому у ч. 2 ст. 1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Тобто, положення про ділення страхової виплати на кількість осіб, винних у заподіянні шкоди, застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки (наприклад - пішоходу у разі зіткнення двох автомобілів). Однак, у даній ситуації, смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг вчасно зупинити транспортний засіб. Оскільки законодавством України передбачено відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілого в незалежності від його вини, вона повинна відшкодовуватися у повному обсязі. 
Таким чином, відповідач неправомірно здійснив ділення страхової виплати на 50%, а тому є всі підстави для стягнення з нього недоплаченої страхової виплати. 
Просила суд стягнути з відповідача на її користь 28338,00 грн недоплаченого страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 85014,00 грн недоплаченого страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника. 
Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особивідмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ієговська Анастасія Олександрівна, подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, та таким, що прийнято з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права. 
Зазначає, що висновок суду першої інстанції про наявність з боку пішохода ОСОБА_3 вини, як законну підставу для застосування п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при визначенні розміру страхового відшкодування.
Судом першої інстанції помилково зазначено, що положення ст. 1193 та ч. 1 ст. 1195 ЦК України, в частині неврахування вини потерпілого вини потерпілого, не регулюють порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а тому не можуть застосовуватись до даних правовідносин. 
Зазначена позиція суду першої інстанції суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі номер 274/48882/17-ц, а саме: відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Пункт 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не може застосовуватись і в даних правовідносинах, оскільки цивільно-правова відповідальність пішохода не була та не має бути застрахована відповідно до вимог зазначеного вище Закону.
Від відповідача ПрАТ «СК «Євроінс Україна» відзив в письмовій формі на апеляційну 
скаргу до апеляційного суду не надійшов. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся осіб. 
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що згідно з постановою слідчого Кам`янко-Дніпровського відділення поліції Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області від 30.05.2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 01.04.2020 року по факту ДТП, закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Дана постанова мотивована тим, що 31.03.2020 року приблизно о 20:15 водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині автодороги між с. Дніпровкою та с. Водяним Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, з боку с. Дніпровки в напрямку с. Водяного під час виконання обгону автомобіля «DAF 95 XF 380», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом «ПП ТТЕ-ТС-40», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який перебував на проїзній частині в положенні лежачи. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_3 помер на місці ДТП. Під час досудового слідства були допитані потерпіла, свідки та водій ОСОБА_2 . В постанові містяться висновки судово-медичної експертизи №120 від 27.05.2020 року, судово-токсилогічної експертизи крові трупу ОСОБА_3 та висновки інженерно-транспортної експертизи з дослідження механізму та обставин ДТП №9-376 від 27.05.2020 року. Оцінивши в сукупності всі зібрані докази, встановлено, що водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода (а.с. 19-24).
Відповідно до страхового полісу №АО2988024 транспортний засіб «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_4 , застрахований в ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» (а.с. 25).
Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26).
З довідки про причину смерті №120 від 03.04.2020 року вбачається, що причина смерті ОСОБА_3 - переломи численних ділянок тіла з пошкодженням внутрішніх органів (а.с. 27).
Згідно з інформацією від 04.04.2020 року станом на 31.03.2020 року ОСОБА_3 мав склад сім`ї: ОСОБА_1 - дружина та ОСОБА_4 - донька (а.с. 28).
Довідкою №233 від 22.04.2020 року виконкому Водянської сільської ради Запорізької 
області вказано, що ОСОБА_1 постійно проживала з померлим співмешканцем ОСОБА_3 з 01.12.2016 року по 31.03.2020 року. Разом вели сумісне господарство та перебувала з дітьми на його утриманні (а.с. 29).
Відповідно до свідоцтва про народження батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 (а.с. 33).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 30.11.2021 року встановлено факт батьківства ОСОБА_3 , 1976 року народження, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно доньки ОСОБА_4 , року народження (а.с. 34-42).
22.04.2020 року представником ОСОБА_1 ОСОБА_6 за довіреністю до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» відправлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, що відбулася 31.03.2020 року, з додатками: заява на виплату страхового відшкодування витрат на поховання в сумі 7145,00 грн, спричиненої моральної шкоди дитині загиблого в сумі 56676,00 грн та витрати, пов`язані із втратою годувальника в сумі 170028,00 грн (а.с. 46 - 47, 48, 49, 50, 53).
Стосовно розгляду зазначених вище заяв представнику позивачки ОСОБА_7 відповідачем були направлені листи відповіді №36-ЮР від 11.01.2022 року, № 299-ЮР від 18.04.2022 року (а.с. 57, 58-59).
Страховим актом № 29806/20 від 12.06.2020 року, складеним відповідачем, визнано розмір страхового відшкодування витрат на поховання в сумі 7145,00 грн (а.с. 63).
Страховим актом №60573/1/2022 від 18.05.2022 року, складеним відповідачем, визнано розмір страхового відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_1 в сумі 113352,00 грн (а.с. 64).
Листом голови правління ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» №369-ЮР від 31.05.2022 року представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_7 роз`яснено, що відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відповідно до постанови слідчого від 30.05.2020 року про закриття кримінального провадження ДТП сталася з вини потерпілого ОСОБА_3 . Відтак, зважаючи на те, що ДТП сталася з вини потерпілого ОСОБА_3 , розмір страхового відшкодування, а саме, моральної шкоди та страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, було визначено страховиком шляхом поділу на кількість учасників ДТП. Тому перераховано 50% від суми страхового відшкодування, а саме, 113352,00 грн (а.с. 60-62).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами факту, що діями відповідача були порушені права позивачки на отримання страхового відшкодування.
Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та нормам закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Згідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Згідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом 
підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. 
Правила частини четвертої статті 1193 ЦК про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище. Крім того, зменшення розміру відповідальності особи, на яку покладено обов`язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, можливе за її письмовою вимогою, якщо працездатність потерпілого зросла порівняно з тією, яка була в нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди (стаття 1204 ЦК). При цьому порядок доведення таких обставин є аналогічним порядку, передбаченому для визначення втрати працездатності.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. 
Згідно до п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
Відповідно до п. 4.1. ПДР пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку. Якщо немає тротуарів, пішохідних доріжок або пересуватися по них неможливо, пішоходи можуть рухатися велосипедними доріжками, тримаючись правого боку і не утруднюючи рух на велосипедах, або в один ряд узбіччям, тримаючись якомога правіше, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому - по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. При цьому треба бути обережним і не заважати іншим учасникам дорожнього руху. Згідно п. 4.3. за межами населених пунктів пішоходи, які рухаються узбіччям чи краєм проїзної частини, повинні йти назустріч руху транспортних засобів. Згідно п. 4.14 пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та цих учасників.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Нормами, що містяться у частині 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України.
Враховуючи висновок інженерно-транспортної експертизи, на який посилався слідчий в постанові, водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти даній ДТП, оскільки величина інтервалу між останнім та пішоходом ОСОБА_3 не була безпечною, навіть враховуючи його екстрене гальмування, а розташування пішохода ОСОБА_3 на проїзній частині смуги перешкоджало водію ОСОБА_2 уникнути наїзду на нього. Дані обставини свідчать про те, що потерпілий ОСОБА_3 , як учасник ДТП, також несе відповідальність за свої дії, оскільки, перебуваючи в статусі пішохода, допустив грубу необережність, а саме, нехтував правилами безпеки руху. Дані дії пішохода ОСОБА_3 та відсутність в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, свідчать про наявність з боку пішохода ОСОБА_3 грубої необережності, що сприяла виникненню ДТП, що стало законною підставою для застосування страховиком п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при визначенні розміру страхового відшкодування позивачці. 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зменшення розміру відшкодування шкоди, оскільки ДТП сталася внаслідок грубої необережності потерпілого.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ієговська Анастасія Олександрівна, залишити без задоволення, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 року.

Суддя: