ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
7 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 756/2765/15-ц
провадження № 61-11174св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - Кредитна спілка «Співдружність»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Кредитної спілки «Співдружність», поданою її представником - адвокатом Олійником Олександром Володимировичем, на постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Лапчевської О. Ф., Болотова Є. В., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року Кредитна спілка «Співдружність» (далі - КС «Співдружність») звернулась з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , про звернення стягнення на заставлене майно.
В обґрунтування позову КС «Співдружність» зазначила, що 16 квітня 2013 року між нею і ОСОБА_3 укладено договір кредитної лінії № 130411/с, відповідно до умов якого спілка відкрила позичальнику кредитну лінію з лімітом                                     у сумі 145 000 грн, у межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов`язується повертати їх на умовах, передбачених договором. Кредит надано строком на 24 фактичні місяці від дня отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу. 
У забезпечення виконання зазначеного договору між КС «Співдружність» та ОСОБА_1 у той же день укладено договір застави транспортного засобу, згідно з яким в заставу передано наступне майно: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , 2008 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 , 2010 року випуску.
Сторони погодили, що у разі невиконання забезпеченого заставою кредитного зобов`язання заставодержатель має право за рахунок предмета застави задовольнити свої вимоги за договором кредитної лінії № 130411/с у повному обсязі.
ОСОБА_3 не виконував зобов`язання щодо повернення кредиту згідно з графіком розрахунків і на 1 лютого 2015 року має заборгованість у розмірі 885 981,13 грн, з яких: 141 395,25 грн - заборгованість за тілом кредита, 651 272,34 грн - заборгованість за процентами, 70 697,63 грн штрафу                                             і 22 615,91 грн пені. 
За таких обставин 4 лютого 2015 року КС «Співдружність» направила ОСОБА_3 вимогу щодо транспортування заставлених транспортних засобів до місцезнаходження кредитної спілки з метою задоволення за їх рахунок вимог позивача до ОСОБА_3 . Вказана вимога майновим поручителем не виконана. 
Посилаючись на викладене, КС «Співдружність» просила у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії № 130411/с від 16 квітня 2013 року звернути стягнення на передане у заставу за договором застави транспортного засобу від 16 квітня 2013 року майно шляхом його передачі у власність позивачу.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної і касаційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року позов задоволено. 
Звернено стягнення на предмет застави: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , 2008 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 , 2010 року випуску, шляхом передачі у власність КС «Співдружність» у рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання за договором кредитної лінії № 130411/с від 16 квітня 2013 року.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь КС «Співдружність» 1 100 грн у відшкодування судового збору. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення  ОСОБА_3 зобов'язань з повернення отриманого кредиту і наявності визначених законодавством правових підстав для звернення стягнення на передані в заставу транспортні засоби у рахунок погашення цієї заборгованості.
Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та таким, що ухвалено з додержанням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.
Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд у порушення вказаних положень закону та вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року не взяв до уваги, що ОСОБА_1 подав апеляційному суду докази того, що 9 жовтня 2017 року на депозитний рахунок приватного нотаріуса були перераховані грошові кошти у розмірі 110 000 грн для передачі                                 КС «Співдружність» у рахунок повного виконання своїх вимог за договором застави від 16 квітня 2013 року.
Апеляційний суд у порушення вимог частини другої статті 315 ЦПК України                   2004 року не звернув уваги на доводи відповідача та надані ним докази і не дав оцінки тому, чи виконав ОСОБА_1 свої зобов`язання перед кредитною спілкою. 
Крім того, апеляційний суд не врахував, що перш ніж звертати стягнення на предмет застави, суд має чітко визначити розмір кредитної заборгованості відповідно до вимог закону і умов договору.
Апеляційний суд, звернувши стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року, яка складається, у тому числі, з 70 697,63 грн штрафу та 22 615,91 грн пені, не врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, про застосування статті 61 Конституції України щодо неможливості застосування подвійної цивільно-правової відповідальності (пені та штрафу).
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що погоджена сторонами у договорі заставна вартість предмета застави у сумі 110 000 грн є максимальним розміром вимоги, що забезпечена обтяженням, тому, враховуючи внесення такої суми  ОСОБА_1 на депозит нотаріуса, застава припинена в силу статті 29 Закону України «Про заставу».
Постановою Верховного Суду від 5 лютого 2020 року касаційну скаргу                                         КС «Співдружність», подану її представником - адвокатом Олійником О. В., задоволено частково. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 травня                   2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, неправильно застосував статті 582, 584, 589 ЦК України, статті 12, 19, 20 Закону України «Про заставу» і статтю 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а також, у порушення вимог цивільного процесуального законодавства, не дослідив зібрані у справі докази (розрахунок заборгованості, судові рішення, якими стягнено                                              з ОСОБА_3 заборгованість, відомості про часткове погашення заборгованості) та не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову про залишення позову без задоволення.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що право обтяжувача на продаж предмета забезпечувального обтяження встановлено статтею 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до якої обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобов`язаний у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах.
Позивачем не дотримано такої процедури, як і не дотримано вимог пункту 5.2 договору застави, а також обрано неправильний спосіб захисту своїх прав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала 
27 липня 2020 року КС «Співдружність» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року і залишити в силі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року.
Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду                     від 15 червня 2020 року заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частин другої та третьої 
статті 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
 
        Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 3 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
16 квітня 2013 року КС «Співдружність» і ОСОБА_3 укладено договір кредитної лінії № 130411/с, відповідно до умов якого спілка відкрила позичальнику кредитну лінію з лімітом у сумі 145 000 грн, у межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов`язується повертати їх на умовах, передбачених договором. Кредит надано строком на 24 фактичні місяці від дня отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу. 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 5 листопада 2014 року з ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» стягнено заборгованість за вказаним договором, яка станом на 20 жовтня 2014 року складає 662 075,23 грн             і складається із: 141 395,25 грн - заборгованості за тілом кредита,                                504 221,28 грн - заборгованості за процентами і 16 458,70 грн пені. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 травня 2015 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 листопада 2014 року в частині відмови у стягненні штрафу скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» 70 697,63 грн  штрафу за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 5 листопада 2015 року з  ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» стягнено 250 269,59 грн  заборгованості за процентами і 7 270,79 грн пені за період з 21 жовтня 2014 року по 16 квітня 2015 року.  
Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості станом на 1 лютого 2015 року ОСОБА_3 мав борг у розмірі 885 981,13 грн, з яких: 141 395,25 грн заборгованості за тілом кредита, 651 272,34 грн заборгованості за процентами, 70 697,63 грн штрафу і 22 615,91 грн пені.
Згідно з фінансовою довідкою від 1 березня 2017 року, наданою                                                   КС «Співдружність», у порядку виконання зазначених рішень з пенсії ОСОБА_3 стягнено 11 875,79 грн, загальна сума боргу станом на 1 березня 2017 року становить 981 012,85 грн, тобто судові рішення про стягнення заборгованості не виконані.
У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № 130411/с 16 квітня 2013 року КС «Співдружність» і ОСОБА_1 укладено договір застави транспортного засобу, згідно з яким в заставу передано наступне майно: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , 2008 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 , 2010 року випуску.
У пункті 1.4 сторони узгодили, що заставна вартість предмета застави складає 110 000 грн. 
Відповідно до пункту 2.3 договору застави транспортного засобузаставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо кредит та/або проценти та/або штрафні санкції, забезпечені заставою, не будуть сплачені у строки, передбачені кредитним договором, а також в інших випадках, передбачених кредитним договором та цим договором. 
Згідно з пунктом 3.3.5 договору застави транспортного засобу у разі невиконання боржником та заставодавцем умов кредитного договору або цього договору заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави і задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги в повному обсязі, включаючи дострокове погашення всієї заборгованості за кредитним договором, а також витрат, пов`язаних з утриманням предмета застави і виконанням забезпеченого заставою зобов`язання.
Заставодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет застави згідно з Законом України «Про заставу» та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (пункт 3.3.6 договору застави транспортного засобу).
Відповідно до п. 5.2 договору застави задоволення заставодержателем своїх вимог за рахунок предмету застави можливе, на розсуд заставодержателя, наступними шляхами: набуття права власності заставодержателем на предмет застави після одержання ним предмету застави у володіння, при цьому заставодержатель в порядку, встановленому законодавством, повідомляє заставодавця та інших обтяжувачів предмету застави про свій намір набути право власності на предмет застави; добровільної передачі заставодержателю предмету застави у власність або для подальшої його реалізації (можливе лише за згодою заставодержателя); реалізації предмету застави заставодавцем з письмового дозволу заставодержателя (з обов`язковим направленням виручених коштів на погашення боргу), в порядку, передбаченому Законом України «Про заставу»; звернення стягнення на предмет застави; іншим шляхами на розсуд заставодержателя відповідно до чинного законодавства України.
4 лютого 2015 року КС «Співдружність» направила ОСОБА_1 вимогу щодо транспортування заставлених транспортних засобів за адресою місцезнаходження кредитної спілки для передачі у власність заставодержателю в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 , яка майновим поручителем не виконана. 
25 вересня 2017 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , звернувся до голови правління КС «Співдружність» із заявою, в якій запропонував прийняти від заставодавця ОСОБА_1 у якості повного добровільного виконання зобов`язань за договором застави суму коштів, яка дорівнює заставній вартості майна, у розмірі 110 000 грн. 
Позивач відмовився від прийняття цієї суми у рахунок повного виконання договору застави, зазначаючи про можливість її прийняття лише як часткового погашення заборгованості.
9 жовтня 2017 року ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суляєвої А. Р. грошові кошти у розмірі 110 000 грн для передачі КС «Співдружність» у рахунок виконання своїх вимог за договором заставитранспортного засобу від 16 квітня 2013 року. Вказані кошти КС «Співдружність» отримала 13 листопада 2017 року.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судом  апеляційної інстанції норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).
У частині першій статті 574 ЦК України вказано, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави (частини перша, друга статті 583 ЦК України).
У договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо) (стаття 584 ЦК України).
Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою, шостою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави.
При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Правове регулювання застави рухомого майна здійснюється ЦК України, Законом України «Про заставу», а також спеціальним Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
Відповідно до положень статей 21, 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
Розділом 5 договору застави транспортного засобу від 16 квітня 2013 року визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється будь-яким способом на розсуд заставодержателя, що не суперечить чинному законодавству України. Реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться будь-яким способом в порядку, встановленому чинним законодавством України.
Згідно зі статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом (у тому числі передача цінних паперів електронної форми існування у власність обтяжувача відповідно до законодавства про депозитарну систему України); 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;                           3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;  4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
У разі звернення стягнення на рухоме майно, яке є предметом декількох обтяжень, переважне право на проведення процедури звернення стягнення належить обтяжувачу з вищим пріоритетом. Якщо процедура звернення стягнення ініціюється обтяжувачем з нижчим пріоритетом, обтяжувач з вищим пріоритетом вправі протягом 30 днів з дня її ініціювання на підставі письмової вимоги припинити таке звернення стягнення обтяжувачем з нижчим пріоритетом та розпочати власну процедуру звернення стягнення.
Якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження;                                       4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (стаття 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в редакції, на час виникнення спірних правовідносин).
Положеннями статті 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в редакції, на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може бути припинене боржником або третьою особою шляхом виконання порушеного боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або тієї частини цього зобов`язання, виконання якої було прострочене, разом з відшкодуванням обтяжувачу витрат, понесених у зв`язку з пред`явленням вимоги та/або звернення стягнення. Таке виконання може бути здійсненим у будь-який час до моменту продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження або до переходу права власності на нього до обтяжувача. У цьому разі обтяжувач не вправі вимагати від боржника або іншої особи, яка виконала зобов`язання, сплати інших сум.
Якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.
Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.
Статтею 29 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що обтяжувач має право після одержання предмета обтяження у володіння задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором. При цьому обтяжувач зобов`язаний повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону.
Боржник або інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, можуть заперечити проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача, який ініціює звернення стягнення. Таке заперечення надсилається в письмовій формі обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна. За таких умов обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, повинен задовольнити забезпечену обтяженням вимогу шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 30 цього Закону.
Якщо заперечення проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження надійшло від іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, може набути право власності на предмет забезпечувального обтяження лише в разі задоволення ним забезпеченої вимоги обтяжувача, який заперечує проти цього. Якщо відповідне заперечення надійшло від боржника, набуття обтяжувачем, який ініціює звернення стягнення, права власності на предмет забезпечувального обтяження можливе на підставі рішення суду.
У разі набуття обтяжувачем права власності на предмет забезпечувального обтяження відповідне зобов`язання, забезпечене обтяженням, вважається повністю виконаним і обтяжувач не вправі пред`являти боржнику інші вимоги у зв`язку з виконанням цього зобов`язання.
У разі набуття обтяжувачем права власності на предмет забезпечувального обтяження усі обтяження відповідного рухомого майна з вищим пріоритетом зберігають чинність, а обтяження з нижчим пріоритетом припиняються.
Згідно з положеннями частини сьомої статті 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. 
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові                             від 13 липня 2022 року у справі № 640/5177/20, суди повинні уникати випадків скасування законних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи змінилось юридичне тлумачення відповідної норми права. Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.
Встановивши, що КС «Співдружність» не недодержано процедури реєстрації в Державному реєстрі обтяжень відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, а також вимог пункту 5.2 договору застави щодо задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частин другої та третьої статті 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» суд касаційної інстанції відхиляє.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої                  статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо наслідків невиконання судом обов`язків оцінювати кожен доказ або мотивувати його відхилення.
Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів заявника, останні фактично зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги стосуються переоцінки письмових доказів і обставин справи, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статте 400 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року                                           у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.
 
      Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Кредитної спілки «Співдружність», подану її представником - адвокатом Олійником Олександром Володимировичем, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
 
В. М. Ігнатенко 
 
В. А. Стрільчук