strict'> 

УХВАЛА
15 вересня 2022 року
м. Київ
Справа № 910/14224/20
Провадження № 12-20гс22
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Власова Ю. Л.,
суддів Британчука В. В., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Штелик С. П.,
перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22 січня 2021 року (суддя Баранов Д.О.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14 квітня 2021 року (у складі колегії: головуючий суддя Дідиченко М.А., судді: Руденко М.А., Кропивна Л.В.)
у справі№ 910/14224/20 
за позовом Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів»
до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»
про визнання зобов`язань припиненими,
ВСТАНОВИЛА:
Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» (далі - АТ «Нікопольський завод феросплавів», Завод, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - КБ «ПриватБанк», Банк, відповідач) про визнання припиненими всіх зобов`язань Заводу перед Банком за кредитним договором від 02 лютого 2009 року № 4Н09129Д (далі - Кредитний договір).
Позов обґрунтовано тим, що відповідач не визнає право Завода на припинення договірних зобов`язань, які існували за Кредитним договором та які припинилось внаслідок повного їх виконання позивачем, проведеного належним чином.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 квітня 2021 року, позов задоволено; визнано припиненими всі зобов`язання Заводу перед Банком за Кредитним договором у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином; стягнуто з Банку на користь Заводу 2 102,00 грн судового збору.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний господарський суд, виходив з того, що:
- Кредитний договір є припиненим виконанням, проведеним належним чином, та, відповідно, усі зобов`язання Заводу перед Банком, які були передбачені, обумовлені та пов`язані з Кредитним договором, припинилися виконанням, проведеним належним чином; 
- таке виконання Банк прийняв як управлена сторона зобов`язань, тому у нього відсутні правові підстави стверджувати про наявність зобов`язань Заводу перед Банком за Кредитним договором або про їх неналежне виконання зі сторони Заводу, а права та законні інтереси Заводу підлягають захисту шляхом визнання припиненими всіх зобов`язань позивача перед Банком за Кредитним договором виконанням, проведеним належним чином.
У червні 2021 року Банк звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний господарський суд) із касаційною скаргою на вказані судові рішення та просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22 січня 2021 року, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14 квітня 2021 року у справі № 910/14224/20 та  ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Банк вважає, що оскаржувані судові рішення прийняті внаслідок неправильного тлумачення та застосування положень статті 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України), що призвело до неправильного висновку про наявність у Заводу права на припинення зобов`язань, яке взагалі не передбачене у статті 599 ЦК України.
Суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункти 1, 7 частини другої статті 16 ЦК України, при цьому суд апеляційної інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 6.19 постанови від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, а також у пунктах 58, 59 постанови від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 та у пунктах 56, 57, 59 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. У зв`язку із цим суди дійшли помилкового висновку щодо належності способу захисту, з яким звернувся позивач у справі, що розглядається.
Суди неправильно застосували пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України. Не дослідили зібрані у справі докази («американський позов»), внаслідок чого неправильно та без урахування висновків Верховного Суду застосували статтю 15, пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Порушено норми процесуального права, а саме: частини другої - восьмої статті 80, статей 118, 119, частини першої, третьої статті 269 ГПК України (безпідставне прийняття додаткових доказів, поданих з пропуском процесуального строку, безпідставне прийняття доказів апеляційним судом), оскільки не ураховано висновку щодо застосування вказаних норм, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 03 квітня 2019 року у справі № 913/317/18, від 22 травня 2019 року у справі № 5011-15/10488-2012, від 23 січня 2018 року у справі № 911/1355/7, від 10 липня 2018 року у справі № 908/4828/15.
Касаційний господарський суд ухвалою від 25 червня 2021 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
КБ «ПриватБанк» звернувся до Касаційного господарського суду з клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вважаючи, що справа містить виключну правову проблему, яка полягає у різному застосуванні Верховним Судом норм статей 16, 599 ЦК України при наданні оцінки належності способу захисту у вигляді визнання припиненими зобов`язань за договорами у зв`язку з їх виконанням, проведеним належним чином, а також у пов`язаному з ним питанні щодо наявності у боржника за договірними зобов`язаннями права на припинення зобов`язань, зокрема, чи передбачене таке право статтею 599 ЦК України. Вирішення вказаної виключної правової проблеми, на думку Банку, забезпечить формування єдиної правозастосовчої практики у таких питаннях: яка правова природа способу захисту у вигляді визнання припиненими зобов`язань за договором, зокрема, чи є така вимога вимогою про: визнання права за пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України; припинення правовідношення за пунктом 7 частини першої статті 16 ЦК України; встановлення фактів, які мають юридичне значення; чи існує у боржника за договірними зобов`язаннями право на припинення зобов`язань, зокрема, чи передбачено таке право статтею 599 ЦК України.
Ухвалою від 19 жовтня 2021 року Касаційний господарський суд передав справу № 910/14224/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України. 
Ухвала обґрунтована тим, що у цій справі до числа ключових належить питання про те, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту прав (законних інтересів) у вигляді визнання зобов`язань припиненими, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові, та яким саме має бути відповідний спосіб захисту у цій справі. Здійснивши аналіз постанов Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 911/169/16, від 19 червня 2018 року у справі № 916/993/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 913/317/18, на які посилались суди попередніх інстанцій, а також аналіз постанов Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15?ц, Касаційний господарський суд, зробив висновок про різне розуміння судом касаційної інстанції правової природи обраного позивачем способу захисту, тобто наявність виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 02 лютого 2022 року повернула справу № 910/14224/20 для розгляду до Касаційного господарського суду, вказавши про необґрунтованість твердження щодо наявності у цій справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Зокрема, свої висновки Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала тим, що справи № 911/169/16, № 916/993/17 та № 913/317/18, на які посилаються КБ «ПриватБанк» і суд касаційної інстанції, мають різні предмети позовів і нормативно-правове регулювання спірних відносин; позивачі  у цих справах використовували різні способи захисту з урахуванням фактичних обставин кожної справи; правові висновки Верховного Суду стосуються конкретних справ у межах заявлених позовних вимог та встановлених фактичних обставин справ. Отже зміст спірних правовідносин у наведених справах не є подібним. Крім того, в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не наведено практику інших касаційних судів, тобто не обґрунтовано міжюрисдикційний характер питань.
Ухвалою від 12 липня 2022 року Касаційний господарський суд передав справу № 910/14224/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України для вирішення виключної правової проблеми щодо застосування норм статті 16 ЦК України стосовно способів захисту цивільних прав та інтересів судом.
На підтвердження наявності зазначеної раніше виключної правової проблеми суд зазначив, що в судовій практиці Верховного Суду у справах, що відносяться до різних юрисдикцій (господарської та цивільної), існують різні правові висновки щодо застосування положень статті 16 ЦК України стосовно способів захисту цивільних прав та інтересів судом.
Так, у постанові від 19 січня 2021 року у господарській справі № 916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду підтримала свій висновок, викладений у постанові від 27 листопада 2018 року у справі 905/2260/17 проте, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідносин, може відбуватись шляхом розірвання договору. Позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати, водночас відповідно до абзацу другого частини другої статті 20 ГК України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №902/608/16, від 18 травня 2021 року у справі № 911/2711/18, від 19 травня 2021 року у справі 390/2243/17, від 27 квітня 2022 року у справі 477/33/20. 
Натомість у постанові від 28 квітня 2022 року у цивільній справі № 480/2365/16 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (далі - Касаційний цивільний суд) залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання припиненими кредитних договорів. При цьому, Касаційний цивільний суд зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язань за договором. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №910/12662/20, від 15 вересня 2021 року у справі №372/2583/18, від 26 січня 2022 року у справі №127/26402/20.  
Отже, вирішуючи спори про визнання припиненими договорів (договірних зобов`язань або договірних правовідносин), суди касаційної інстанції у справах № 916/1415/19, № 902/608/19, № 911/2711/18, № 390/2243/17, № 477/33/20, № 480/2365/16, № 910/12662/20, № 372/2583/18, № 127/26402/20 дійшли різних правових висновків щодо обрання позивачем належного та ефективного способу захисту відповідно до положень статті 16 ЦК України, що призвело до різних результатів вирішення зазначених справ. Це свідчить про відсутність усталеної судової практики з відповідного питання та наявності істотних розходжень у правових висновках судів касаційних інстанцій щодо застосування однієї і тієї ж норми права, які суперечать один одному у справах з подібних правовідносинах.
На думку Касаційного господарського суду, проблема щодо неоднакового застосування статті 16 ЦК України потребує узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду наведених вище справ судами різних юрисдикцій.
Також в ухвалі від 12 липня 2022 року Касаційний господарський суд зазначив, що понад 100 справ з аналогічними цій справі предметами та підставами позову перебувають у провадженнях судів нижчих інстанцій, зокрема: справи № 910/12559/20, № 910/4216/21, № 910/12917/20, № 910/12918/20, № 910/13313/20, № 910/16154/20, № 910/1846/21, № 910/4223/21, № 910/2211/21.
З наведеного вбачається, що на даний час відсутня єдина судова практика у визначенні належних способів захисту прав та інтересів у спорах щодо правової визначеності при виконанні договірних зобов'язань. Внаслідок цього сторони договорів, які бажають досягти правової визначеності у договірних відносинах, звертаються до суду з різними способами захисту, в тому числі про: припинення договору, визнання припиненим договору, розірвання договору, припинення зобов`язання, визнання припиненим зобов`язання, визнання права, визнання відсутності права. Інколи суди, в тому числі касаційні цивільні та господарські, визнають такі способи захисту прав та інтересів належними, а інколи ні.
Зокрема у цій справі позивач звернувся до суду з позовом про визнання припиненими всіх зобов`язань перед відповідачем за кредитним договором, у зв`язку з їх повним, належним виконанням, мотивуючи тим, що відповідач своїми діями не визнає цього. 
У касаційні скарзі відповідач стверджує, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки за висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідносин у зобов`язальних правовідносинах, може відбуватись виключно шляхом розірвання такого договору.
Враховуючи відсутність єдиної судової практики у визначенні належних способів захисту прав та інтересів у спорах щодо правової визначеності при виконанні договірних зобов`язань, в тому числі на рівні касаційних судів різних юрисдикцій, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа містить виключну правову проблему, зважаючи на велику кількість справ з аналогічними предметами та підставами позову (кількісний критерій), наведеними Касаційним господарським судом.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обґрунтування, наведені Касаційним господарським судом в ухвалі від 19 жовтня 2021 року в цій справі з посиланням на справи № 911/169/16, № 916/993/17, № 913/317/18, №916/1415/19, №522/1528/15-ц, не дозволяли дійти висновку про наявність  виключної правової проблеми у визначенні належних способів захисту прав та інтересів у спорах щодо правової визначеності при виконанні договірних зобов`язань за кількісним та якісним критеріями, в тому числі між судами різних юрисдикцій, що було наслідком повернення справи № 910/14224/20 для розгляду до Касаційного господарського суду ухвалою від 02 лютого 2022 року.
Згідно із частиною першою статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження. Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що розгляд справ у суді касаційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Відповідно до частини другої статті 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка не є обов`язковою. При цьому у частині другій статті 121 цього Кодексу зазначено, що ухвала, якою суд повідомляє про призначення судового засідання, повинна містити, зокрема, вказівку про те, що участь особи не є обов`язковою.
Зважаючи на те, що указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, а також, з огляду на необхідність дотримання принципів рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласності і відкритості судового процесу; змагальності сторін і розумних строків розгляду справи Велика Палата Верховного Суду вважає за доцільне роз`яснити учасникам справи про можливість скористатися своїм правом, передбаченим статтею 197 ГПК України, та звернутися до суду з клопотанням про розгляд справи в режимі відеоконференції, що дозволить дослідити й оцінити доводи касаційної скарги без порушення означених засад господарського судочинства та водночас гарантувати і не наражати відвідувачів судового засідання на загрози їхньому життю, здоров`ю та безпеці, що можуть виникнути в умовах воєнної агресії проти України.
Керуючись статтями 120, 121, 233 - 235, 301, 302 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
1. Прийняти до розгляду справу № 910/14224/20 за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22 січня 2021 року та постанову 
Північного апеляційного господарського суду від 14 квітня 2021 року.
2. Призначити справу № 910/14224/20до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження на 19 жовтня 2022 року об 11 годині 00 хвилин у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.
3. Повідомити учасників справи, що їх явка не є обов`язковою.
4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач 	 	 	Ю. Л. Власов 	
Судді: 	В. В. Британчук	 	Г. Р. Крет	
 	І. В. Григор`єва	 	Л. М. Лобойко 	
 	М. І. Гриців	 	К. М. Пільков	
 	Д. А. Гудима	 	О. Б. Прокопенко	
 	Ж. М. Єленіна	 	Л. І. Рогач	
 	І. В. Желєзний	 	В. М. Сімоненко 	
 	О. С. Золотніков 	 	І. В. Ткач	
 	В. С. Князєв	 	О. С. Ткачук	
 	 	 	С. П. Штелик