ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
07 грудня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/6345/22	
(суддя Златін С.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі №160/6345/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                                 ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 03 травня 2022 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 згідно з яким, просить:
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати повного розрахунку, відповідно до ст. 117 КЗпП України згідно довідки про нараховані суми грошового забезпечення за останні два місяці служби (серпень, вересень) 2018 року 19 245,67+18849,10=38094,77/61=624,50 грн. за кожен день затримки повного розрахунку.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при його звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2022 року позов задоволено частково.
Суд, стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з  31.10.2018 року по 04.02.2022року у розмірі 24 098 грн. (сума вказана без утримання податків та зборів).
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є значно вищим в порівнянні із виплаченою позивачу сумою заборгованості, тому сума середнього заробітку за не проведення вчасного розрахунку при звільненні підлягає зменшенню.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позову. 
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що норми КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 19.09.2016 р. по 31.10.2018 р.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.10.2018 р. № 262 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 відповідно з підпунктом "й" (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої  статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3  від 11 серпня 2015 року позивач має статус      Учасник бойових дій.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/1808/21 від 12.04.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково: визнано протиправним невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016=2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; в іншій частині у задоволенні позову відмовлено
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду у справі №160/1808/21 від 16.11.2021 року скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/1808/21 від 12.04.2021 року в частині відмову у задоволенні позову та ухвалено в цій частині нове рішення:
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 з невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористане речове майно;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_4 5 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористане речове майно в розмірі 11 520,92 грн.
- в іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/1808/21 від 12.04.2021 року залишено без змін.
08.12.2022 року ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку в повному обсязі у розмірі 12749,78 грн., що підтверджується копією виписки ПАТ КБ ПриватБанк, яка міститься у матеріалах справи.
04.02.2022 року ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за неотримане речове майно в повному обсязі у розмірі 11 348,12 грн., що підтверджується копією виписки ПАТ КБ ПриватБанк, яка міститься у матеріалах справи
Отже розрахунок щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки та компенсацію за належні до видачі предмети речового майна позивачу здійснені не у день його звільнення 31.10.2018 року, а лише 08 грудня 2022 року та 04 лютого 2022 року.
Стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні за період з 31.10.2018 по 04.02.2022 є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.
Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Приписами 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.
Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з військової служби наказом від 31.10.2018 року №262, проте остаточний розрахунок з позивачем проведено 04 лютого 2022 року.
Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави, визначені ст. 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.
З висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23.12.2020 у справі від 825/1732/17, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 вбачається наступне.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1  ст. 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Зазначені положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1  ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  ст. 117 КЗпП України, враховуючи:
-  розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-  період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;
- співмірність  розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З огляду на це, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що і було зроблено судом першої інстанції під час розгляду цієї справи.
З урахуванням правових позицій Верховного Суду, висловлених у зазначених вище  постановах, колегія суддів приймає до уваги викладені обставини справи, а також очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи не зазначення позивачем про наявність майнових втрат від несвоєчасного розрахунку при звільненні, вважає правильним зменшення судом першої інстанції розміру вказаного середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Отже колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права. 
Доводи відповідача про те, що норми КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини не ґрунтуються на нормах законодавства України та є помилковими.
Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити про те, що строк звернення до суду з позовом, відповідно до  ст. 121 КАС України, підлягає поновленню враховуючи те, що позивач з 24.02.2022 року по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_5 ЗСУ, що свідчить про поважність причини його пропуску.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення  без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі №160/6345/22  - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 07 грудня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко