Справа № 301/2683/17

П О С Т А Н О В А
іменем України

        30 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,
з участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Обласного Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року, ухвалене суддею Золотарем М. М., повне судове рішення складено 30.01.2018,

у с т а н о в и в:

У грудні 2017 року Обласний Фонд інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості (далі – Фонд) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту.
Позов обґрунтовано тим, що 18 лютого 2016 року між Фондом та  ОСОБА_1 було укладено кредитну угоду № 714, за умовами якої останній отримав кредит у розмірі 200 000 грн під 3% річних за його користування на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 .
На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за цим кредитним договором між Фондом і ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 14.03.2016. Також було укладено і договір поруки № 33-714 від 01.03.2016, де поручителем ОСОБА_1 виступив ОСОБА_2 , та договір поруки № 53-714 від 18.03.2016, де поручителем позичальника виступив ОСОБА_3 .
Зазначав Фонд, що відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 27 грудня 2017 року у нього виникла заборгованість у розмірі 256 813,00 грн, яка складається із: - 195 833,00 грн за кредитом; - 1 839,00 грн за пенею; - 59 141,00 грн по відсоткам за користування кредитом.
На неодноразові звернення до ОСОБА_1 щодо повернення кредитних коштів і відсотків за їх користування, то такі ним залишені без належного реагування.
Посилаючись на наведені вище обставин Фонд просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 (позичальника), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (поручителів) на свою користь 256 813,00 грн, у тому числі 195 833,00 грн заборгованості по кредиту в інтересах держави, а також 3 852,20 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року цей позов Фонду задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Обласного Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості Закарпатської області заборгованість 256 813,00 грн та 3 852,20 грн судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу через його незаконність і необґрунтованість унаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Скаргу мотивував тим, що справу було розглянуто без його участі, що позбавило його можливості подати свої заперечення на позовні вимоги Фонду, а відтак у справі має бути призначений новий її розгляд у загальному порядку.
З огляду на наведене просив оскаржене рішення суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд за встановленою підсудністю. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього рішення суду як пропущеного з поважних причин. 

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, зокрема поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30.01.2018.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивач Фонд посилався на її надуманість і безпідставність, просив таку відхилити, апеляційне провадження закрити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_3 та його представниця – адвокатка Дорош І.І. апеляційну скаргу підтримали, просили таку задовольнити, оскаржене рішення суду в частині щодо ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову Фонду до ОСОБА_3 відмовити. 

Інші учасники справи, їх представники у судове не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Водночас від позивача Фонду в особі голови Андруся М.І. на електронну пошту Закарпатського апеляційного суду 11.10.2022 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника за наявними у справі матеріалами (т.2 а.с.45). З огляду на це неявка інших учасників справи, на переконання колегії суддів та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення апелянта ОСОБА_3 та його представниці - адвокатки Дорош І.І., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У цій справі рішення місцевого суду відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не оскаржене. Водночас вимогою апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 є скасування рішення суду повністю, тобто і щодо інших відповідачів, проте апелянт ОСОБА_3 не управі зі власної ініціативи і без відповідних на те повноважень просити апеляційний перегляд цього рішення суду відносно інших відповідачів. Відтак дане рішення в частині відносно відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 апеляційним судом не переглядається, а тому предметом і межами апеляційного розгляду є оскаржене рішення суду першої інстанції лише відносно відповідача ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги Фонду до поручителя-відповідача ОСОБА_3 місцевий суд виходив із їх обґрунтованості та доведеності, проте колегія суддів із цими висновками суду першої інстанції погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права з огляду на таке. 

Судом установлено, що 18 лютого 2016 року між Фондом та  ОСОБА_1 було укладено кредитну угоду № 714, за умовами якої останній поетапно отримав строком на 20 років кредит у загальному розмірі 200 000 грн під 3% річних за його користування на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.6, 7).
Із платіжних доручень № 10 від 18.02.2016, № 43 від 10.03.2016, № 70 25.03.2016, № 207 від 17.05.2016 і № 331 від 06.07.2017 видно, що Фонд перерахував позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти, відповідно, 70 000 грн, 30 000 грн, 50 000 грн, 40 000 грн і 10 000 грн, що загалом складає 200 000 гривень (т.1 а.с.8-12).
Відповідно до договору поруки № 53-714 від 18.03.2016 поручитель ОСОБА_3 зобов`язався солідарно з ОСОБА_1 відповідати перед Фондом за виконання позичальником зобов`язань за вказаною вище кредитною угодою № 714 від 18.02.2016. Водночас ОСОБА_3 , у разі невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по внесенню платежів до Фонду, зобов`язався погасити таку на протязі 15 календарних днів із дня отримання повідомлення Фонду про наявну заборгованість (пункт 2.1. договору поруки). Строк дії даного договору визначається дійсною щодо зобов`язань по цьому договору з моменту його підписання і до виконання поручителем ОСОБА_3 свого зобов`язання або до виконання позичальником ОСОБА_1 основного зобов`язання в повному обсязі (пункт 4.1. договору поруки) (т.1 а.с.16). 
Як убачається з довідки про наявну у ОСОБА_1 заборгованість станом на 27.12.2017, то така становить у розмірі 256 813,00 грн, з яких: - 195 833,00 грн за кредитом; - 1 839,00 грн за пенею; - 59 141,00 грн по відсоткам за користування кредитом (а.с.13).
22 травня 2017 року позивач Фонд надіслав поручителю ОСОБА_3 повідомлення-вимогу за № 2068/5 про сплату в повному обсязі загальної суми заборгованості по кредиту та відсотках у строк до 31.05.2017, відповідно до кредитної угоди № 714 від 18.02.2016, договору поруки від 01.03.2016 (т.2 а.с.43). 
Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції Закону № 1414-VIII від 14.06.2016) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. 
Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід уважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у ч. 4 ст. 559 ЦК України.
Умови договору поруки про його дію до повного виконання поручителем зобов`язання або до виконання позичальником основного зобов`язання у повному обсязі не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, а відтак у цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. 
Сплив строку, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.
Зважаючи на те, що Фонд 22.05.2017 звернувся з вимогою до ОСОБА_3 про повне погашення загальної суми кредитної заборгованості разом із відсотками у строк до 31 травня 2017 року, чим фактично змінив строк виконання основного зобов`язання, а до суду з позовом звернувся засобами поштового зв`язку 20 грудня 2017 року, тобто поза межами установленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання (дня, установленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України), а тому, порука є припиненою.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на наведене, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги відносно поручителя-відповідача ОСОБА_3 , які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції в межах апеляційного перегляду, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, оскаржене рішення суду щодо відповідача ОСОБА_3 не може вважатись законним та обґрунтованим, а відтак, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, в цій частині підлягає скасуванню з одночасним ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Фонду до ОСОБА_3 .
Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь Обласного Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості заборгованості в розмірі 256 813,00 грн та 3 852,20 грн судових витрат скасувати.
У задоволенні позову Обласному Фонду інвестування об`єктів соціальної сфери та промисловості до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 грудня 2022 року.

Суддя-доповідачка 
Судді