УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/7309/21 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М. 
Категорія 39  Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Трояновської Г.С.
суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,                        
з участю секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,
                               
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/7309/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 07 липня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Зосименка О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в : 

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив стягнути на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 66 188,89 доларів США, суму відсотків за договором позики в розмірі 21740,24 доларів США, а всього – 87 929,13 доларів США. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 20.04.2018 між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики за умовами якого він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 67 170 доларів США зі строком повернення коштів протягом року з моменту підписання цього договору, але не пізніше 20.04.2019. Зазначив, що за договором за кожен місяць користування коштами відповідач зобов`язався сплатити позикодавцю 1,25 процентів (15% річних) від зазначеної суми в терміни до 20 числа кожного місяця, починаючи з 20 травня 2018 року. Борг повністю не повернуто. 
Позивач вказав, що відповідач від виконання зобов`язання відмовився, а тому 05.11.2020 він направив на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу. У відповіді на вказану вимогу ОСОБА_2 підтвердив факт отримання коштів особисто, при цьому жодної суми, викладеної у вимозі та у договорі не заперечив та продовжував сплачувати відсотки у сумі меншій, ніж домовлено в п. 1 договору позики. Таким чином, з урахуванням повернутої суми коштів ОСОБА_2 має заборгованість за договором позики у розмірі 66 188,89 доларів США та заборгованість по відсотках у сумі 21 740, 24 доларів США за період із 20.07.2018 по 20.05.2021. Оскільки відповідач зобов`язання за договором не виконує, просив задовольнити його позовні вимоги.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 07 липня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  безпідставно набутих грошових коштів у сумі 59 910 доларів США, вирішено питання судових витрат.
В апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що договір позики є неукладеним, оскільки в договорі позики позивач і відповідач визначені кожен одночасно як позичальник та позикодавець, а позивач не надав доказів отримання відповідачем від нього коштів саме в указаній в позові сумі. Разом із тим, суд безпідставно вийшов за межі позовних вимог і самостійно змінив підстави позову та стягнув суму заборгованості як безпідставно набуті грошові кошти, що регулюється іншими нормами цивільного матеріального права, застосувавши положення ст. 1212 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача визнавала той факт, що ОСОБА_2 гроші у борг отримав, але для інших цілей. Жодного разу відповідач не заперечив наявність боргу і не надав інших доказів про його розмір. Крім того наголошує, що відповідач на вимозі підтвердив факт отримання позики та вказав на те, що йому потрібно перевірити суму , яку він взяв у борг, також власноручно пише, що платив відсотки за позикою, що свідчить про визнання останнім факту отримання позики та часткове погашення боргу. Вказує, що відповідач не надав жодних доказів того, що він брав кошти у борг на якісь інші цілі, а не для власних потреб. 
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Поліщук Т.О. доводи апеляційної скарги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.
Інші учасники справи до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із такого.

Із матеріалів справи вбачається, що 21.04.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики (а.с. 12).
Згідно пункту 1 цього договору Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 67 170 (шістдесят сім тисяч сто сімдесят доларів США, що є еквівалентом 1 761593 (один мільйон сімсот шістдесят одна тисяча п`ятсот дев`яносто три) грн 70 копійок за офіційним валютним курсом Національно банку України, встановленим на момент укладення даного договору, та зобов`язався повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 67170(шістдесят сім тис. сто сімдесят) доларів США, або еквівалентну суму в гривнях, перераховану за офіційні валютним курсом Національного банку України, встановленим на момент повернені грошових коштів, не пізніше ніж через один рік з моменту укладення даного договору тобто до 20.04.2019.
За кожен місяць користування грошовими коштами Позичальник зобов`язався сплатити Позикодавцю 1,25(одна ціла двадцять п`ять сотих) процентів від зазначеної суми. За домовленістю Сторін виплата процентів за користування грошовими коштам здійснюється Позичальником щомісячно до 20 числа, починаючи з травня 2018 року.
Відповідно до пункту 2 договору позики, сума позики, встановлена п.1 цього договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Підписання цього договору Позичальником є підтвердженням отримання ним грошових коштів, зазначених в п. 1 договору від Позикодавця.
Із пункту 4 договору позики вбачається, що Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену п. 1 даного договору та відсотки.
Позичальник вправі повернути, а Позикодавець зобов`язаний прийняти позичену суму, або її частку до настання строку 20.04.2019. В такому випадку проценти сплачуються за місяці фактичного користування грошима від фактичного користування.
Пунктом 7 договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % проценти річних від простроченої суми.
Відповідно до пункту 10 договору, договір вступає в силу з моменту підписання та діє до його повного виконання (а.с.12-13). 
05.11.2020 позикодавець ОСОБА_1 направив позичальнику ОСОБА_2 вимогу, в якій позикодавець вимагає у позичальника повернути протягом одного місяця з моменту отримання цієї вимоги суму боргу 84767 доларів США, включаючи відсотки за користування коштами, а саме 66188,89 доларів США основного боргу та 18 578,72 доларів США - відсотки (а.с. 14).
Вказану вимогу ОСОБА_1 отримав особисто 05.11.2020, про що свідчить його особистий підпис та напис на вимозі про те, що кошти він отримав. Зазначені обставини ніким не заперечуються.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на письмовій вимозі позивача щодо повернення грошових коштів відповідач підтвердив отримання ним від позивача грошових коштів, але не в борг і суду не надані будь-які належні в розумінні ст. 77 ЦПК України докази, які вказують на підстави володіння відповідачем грошовими коштами позивача та які суми відповідачем поверталися позивачу та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів у сумі 59 910 доларів США (67 170 доларів США - 7260 доларів США).
Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь кошти за договором позики.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 надав договір позики від 20.04.2018.
Зі змісту договору позики вбачається, що з однієї сторони ОСОБА_2 , надалі за текстом «Позикодавець», та з другої сторони - ОСОБА_1 , надалі за текстом «Позичальник», діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їх внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, уклали даний договір (а.с.12).
Вказаний договір підписаний сторонами: Позикодавець – ОСОБА_1 та Позичальник – ОСОБА_2 (а.с.13).
Надаючи правову оцінку вказаному договору, суд першої інстанції зазначив, що  в даному договорі на першій сторінці вказано позичальником ОСОБА_1 , а на останній сторінці з підписами сторін позичальником зазначено ОСОБА_2 . Встановивши, що в договорі позики, позивач і відповідач визначені кожен одночасно як позикодавець, так і як позичальник, що свідчить про не визначення сторін у зобов`язанні, суд дійшов висновку, що даний договір є неукладеним, оскільки не відповідає ч.1 ст. 638 ЦК України.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим та таким, що не узгоджується з іншими доказами по справі. 
Так, місцевий суд не надав належної оцінки Вимозі ОСОБА_1 , із якої вбачається, що власноручним підписом і написом ОСОБА_2 визнав, що він отримав кошти за договором позики від 20.04.2018 від ОСОБА_1 , проте не може підтвердити суми, зазначаючи, що треба перевірити, вказує, що кошти брались під проценти, кошти повертались, але в якій сумі не може сказати, зазначаючи знову, що треба перевірити (а.с.14 зворот). 
Отже, оцінюючи докази по справі у їх сукупності, можна зробити висновок, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір позики, де позикодавцем був ОСОБА_5 , а позичальником –  ОСОБА_2 .
Розбіжність зазначення статусу сторін договору «позикодавець» і «позичальник» у вступній частині договору і в частині зазначення підписантів за встановлених судом обставин та пояснень сторін є технічною помилкою.
Наданий позивачем договір позики відповідає вимогам закону до письмової форми договору позики між фізичними особами, містить інформацію щодо всіх істотних умов договору позики, що підтверджує наявність права вимоги позивача за договором.
Факт передачі коштів в повному обсязі за договором позики до моменту підписання даного договору підтверджено пунктом 2 договору, де зазначено, зокрема, що підписання цього договору Позичальником ( ОСОБА_2 ) є підтвердженням отримання ним грошових коштів, зазначених в п. 1 договору від Позикодавця ( ОСОБА_1 ).
Факт отримання грошей від позивача визнає сам ОСОБА_2 , про що свідчить його власноручний напис на вимозі та пояснення сторін у суді першої інстанції. Цю обставину підтвердила і представник відповідача ОСОБА_3 під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції. 
Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідач не оспорював факту укладення ним договору позики, визнав факт отримання грошей від позивача. Зі змісту пункту 2 договору, про що зазначено вище, вбачається, що кошти позикодавцем передані позичальнику у повному розмірі до моменту підписання договору, з чим сторони погодились, поставивши свої підписи у договорі позики.
Разом із тим, суд першої інстанції всупереч вимогам статей 1046, 1047 ЦК України, не дослідив наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов в сукупності із наявними в матеріалах справи доказами.
На підставі наведених норм закону, апеляційний суд приходить до висновку про наявність боргового зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 20.04.2018, укладеного в письмовій формі та підписаного сторонами, яке відповідач повинен був виконати до 20.04.2019. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що правочин є неукладеним, так як неукладений (невчинений) вважається таким у тому разі, коли недійсність за недотримання вимог щодо форми не встановлено, але відповідний договір повинен вчинятися в письмовій формі і сторона правочину не виявляла своєї волі для вчинення правочину (наприклад, не підписала правочин – постанова ВП ВС від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). А оскільки самим відповідачем визнається факт підписання договору та отримання коштів і часткового їх повернення, то спірний договір вважається таким, що виконується сторонами, а це виключає кваліфікацію договору як неукладеного.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
На вимозі про повернення боргу від 05.11.2020, направленій ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 , відповідач письмово зауважив, що «кошти особисто отримав від ОСОБА_1 , стосовно суми не можу підтвердити, треба перевірити, кошти брав не в борг, а для поповнення обігових коштів ТОВ «Ренесанс», директором якого я був на той період, кошти бралися під проценти, за вказаний період кошти від товариства повертались, але в якій сумі не можу сказати, треба перевірити». 
Проте, всупереч наведеним вище нормам цивільно-процесуального законодавства, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що кошти ним брались у борг у меншій сумі, ніж зазначено в договорі позики чи повертались у більшій сумі, ніж зазначено позивачем.
А тому колегія суддів вважає, що вимоги позивача не спростовані відповідачем, а тому боргові зобов`язання підлягають до виконання.
Посилання ОСОБА_2 на те, що кошти брав не в борг, а для поповнення обігових коштів ТОВ «Ренесанс», директором якого він був на той період, не мають правового значення, оскільки визначальним є наявність факту позики між фізичними особами, а не цільове використання позичених коштів.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).
У першому пункті договору позики сторони погодили такий порядок сплати відсотків: за кожен місяць користування грошовими коштами Позичальник зобов`язався сплатити Позикодавцю 1,25(одна ціла двадцять п`ять сотих) процентів від зазначеної суми. За домовленістю Сторін виплата процентів за користування грошовими коштам здійснюється Позичальником щомісячно до 20 числа, починаючи з травня 2018 року.
Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати відсотки за договором позики, то після 20 квітня 2019 року позивач не міг нараховувати відсотки у розмірі 15 % річних або 1,25% за місяць. 
Вимоги про стягнення коштів згідно положень ст. 625 ЦК України про стягнення 3 % річних позивачем не заявлялись.
Із вимоги ОСОБА_1 від 05.11.2020 вбачається, що ОСОБА_2 в рахунок погашення відсотків та боргу 20 липня 2018 сплатив позивачу 3 500 (три тисячі п`ятсот) доларів США. Сума боргу на цей час складала 69 666,89дол.США,а саме 67 170 доларів США -. основний борг і 2 518,89 доларів США - відсотки за три місяці користування (67170+ 839,63x3=69666,89). Таким чином після цієї сплати борг склав 66 188,89 доларів США ( 69666,89-3500=66 188,89).
Водночас, із письмової вимоги вбачається, що ОСОБА_2 після 20 липня 2018 року частково повертав ОСОБА_1 кошти: 20.05.2019 – 1000 доларів США, 20.03.2020 - 385 доларів США, 20.04.2020 – 380 доларів США, 20.05.2020 – 320 доларів США, 20.06.2020 - 330 доларів США, 20.07.2020 - 360 доларів США, 20.08.2020 - 325 доларів США, 20.09.2020 – 320 доларів США 20.10.2020 – 340 доларів США, а всього 3 760 доларів США.
У позовній заяві ОСОБА_6 зазначив, що в подальшому ОСОБА_2 кошти були погашені: 20.11.2020-365 доларів США, 20.12.2020 – 390 доларів США, 20.01 2021 – 380 доларів США, 20.02 3021- 380 доларів США, 20.03.2021- 380 доларів США, 20.04.2021 -375 доларів США, 20.05.2021 -360 доларів США, що дорівнює 2 630 доларів США.
Відповідно до положень ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Обраховуючи суму заборгованості за договором позики, колегія суддів виходить з того, що позичальник 20.07.2018 сплатив позикодавцю в рахунок погашення відсотків та боргу 3500 грн та після цієї сплати борг став 66 188,89доларів США, про що наведені розрахунки у Вимозі позивача з якими погоджується колегія суддів(а.с.14).
Після 20.07.2018 та до закінчення строку дії договору позики (20.04.2019), відповідачем не було здійснено жодної проплати. Наступне і подальше погашення боргу відбулось 20.05.2019 і в подальшому. 
Отже, виходячи з права кредитодавця нараховувати відсотки за користування кредитними коштами у межах дії договору, встановленого розміру відсотків за умовами договору у розмірі 15 % річних  (1,25% на місяць) та з урахування сплачених відповідачем коштів,  з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою за період з 20 липня  2018 року по 20.04.2019  у  розмірі 7 453,05 доларів США (66 188,89доларів США х 15% / 100% / 365 днів х 274дні).
Встановлено, що після 20.05.2019 по 20.05.2021 відповідачем сплачено 6 390 (3760+2630) доларів США.
А тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 063,05доларів США відсотків за користування позикою за період з 20 липня 2018 року по 20 квітня 2019 (7453,05 – 6 390) та 66 188,89доларів США основної суми боргу, а всього – 67251,94 доларів США.
Колегія суддів ще раз зауважує, що позивачем не заявлялось вимог про стягнення процентів у сумі 3% річних після закінчення строку дії договору позики відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України та не наводилось відповідного розрахунку.
Отже, встановивши, що відповідач не виконав умови укладеного з позивачем договору позики, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, апеляційний суд дійшов висновку, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу за договором позики у розмірі 66 188, 89 доларів США та відсотки, передбачені п. 1 договору позики, у розмірі 1 063,05доларів США, а всього 67 251,94 доларів США. 
Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.
Стаття 1212 ЦК України, на підставі якої суд першої інстанції розглянув справу, на спірні правовідносини не поширюється.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції у порушення положень ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та самостійно змінив підстави позову, ухваливши судове рішення на підставі ст. 1212 ЦК України, є обґрунтованими.
Таким чином, враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції припустився помилки щодо кваліфікації спірних правовідносин і відповідно застосування норм матеріального та процесуального права, рішення суду відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідач ОСОБА_2 має інвалідність 2 групи, а тому згідно положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. 
Виходячи із наведеного, оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому судові витрати, понесені позивачем при розгляді справи слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 8680, 48грн.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 07 липня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованість за договором позики від 20 квітня 2018 року у розмірі 66 188,89 доларів США, суму відсотків за договором позики в розмірі 21740,24 доларів США, а всього – 87 929,13 доларів США.
Судовий збір в розмірі 11 350 грн, сплачений ОСОБА_1 за подання позовної заяви, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12.09.2022. 

Головуючий Судді