Справа № 464/7423/21                        Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М. 
Провадження № 22-ц/811/1888/22                Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
при секретарі Ждан К.О.
з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,-

В С Т А Н О В И В :

19 жовтня 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити способи його участі у спілкуванні та вихованні сина, а саме: систематичні побачення - кожного вівторка та четверга з 18:00 год. до 20:00 год., а також кожної другої суботи з 15:00 год. до 20:00 год., поза межами місця проживання дитини та без обов`язкової присутності матері дитини ОСОБА_3 , право на проведення спільного відпочинку з дитиною у літній період (за відсутності навчального процесу) щороку строком на 14 днів без присутності матері дитини ОСОБА_3 , святкування дня народження дитини та інших свят членів сім`ї з 15:00 год. до 20:00 год., без обов`язкової присутності матері дитини ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 28.09.2019 року перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. У даному шлюбі в них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19.11.2020 р. шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір`ю. Однак, з моменту розірвання шлюбу у нього з відповідачкою почали виникати конфлікти щодо його участі у вихованні та побаченнях із сином. Відповідачка неодноразово відмовляла йому у зустрічах із сином, ігнорувала дзвінки та повідомлення, а коли все ж вдавалося домовитись про зустріч, остання неодноразово не з`являлася у погодженому місці зустрічі. Рішенням органу опіки та піклування визначено дні і години побачень його із сином та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод в зустрічах із сином. Однак, відповідач створює йому перешкоди у реалізації права на виховання та спілкування із дитиною та не виконує розпорядження органу опіки та піклування, у зв`язку з чим він звертався в правоохоронні органи. Неодноразові спроби врегулювати із відповідачем питання його участі у вихованні сина ОСОБА_6 позитивного результату не дали, у зв`язку з чим просить позов задоволити.

       Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з дитиною – сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено  ОСОБА_4  способи участі у вихованні дитини - сина  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступним чином:
       - систематичні зустрічі із дитиною кожного вівторка та четверга з 18:00 год. до 20:00 год., а також у першу та третю суботу з 15:00 год. до 20:00 год., поза межами місця проживання дитини в присутності матері дитини ОСОБА_3 ,
       - святкування дня народження дитини з 15:00 год. до 20:00 год., в присутності матері дитини ОСОБА_3 .
В решті позову – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3  (місце проживання : АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_4  (місце проживання : АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2  судовий збір, в розмірі 1816 грн.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 .
Вважає рішення суду незаконним і необгрунтованим. Не погоджується з твердженням суду першої інстанції, про те, що копією повідомлення позивача у правоохоронні органи підтверджується те, що не досягнуто згоди між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини, оскільки до повноважень правоохоронних органів не належить розгляд питання щодо участі батьків у вихованні дітей, саме звернення позивача не є доказом того, що відповідачка перешкоджає бачитись із дитиною, а в самому листі відділу поліції немає жодного слова, що відповідачка чинить перешкоди в спілкуванні з дитиною. Окрім цього, зазначає, що розпорядження голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 05.10.2021 №589 «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні гр. ОСОБА_4 з сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » не набрало законної сили, оскільки прийнято з порушенням норм чинного законодавства та обмежує права малолітнього сина.
Окрім цього, вважає, що суд першої інстанції позбавив відповідачку права брати участь особисто в судовому засіданні, чим порушив норми процесуального права.
Вважає, що позовна заява ОСОБА_4 є формальною, не містить спору щодо участі батька у вихованні дитини, а є інструментом впливу на відповідачку, як на колишню дружину і є такою, що подана не в інтересах дитини, оскільки навпаки обмежує право дитини на рівну участь обох батьків у вихованні дитини.
Зазначає, що в даній справі відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, що є порушенням вимог чинного законодавства, а також судової практики.
В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. 

30 серпня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , вважає заявлені вимоги безпідставними, необгрунтованими та такими, що підтверджують небажання відповідачки належним чином забезпечити участь батька у вихованні та спілкуванні із сином, а оскаржуване рішення законним та обгрунтованим. Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_3 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд встановивши, що відповідачем не виконується розпорядження органу опіки та піклування про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з сином та позивачу чиняться перешкоди у спілкуванні з сином, ОСОБА_5 , дійшов до висновку що визначений судом спосіб участі у вихованні сина забезпечуватиме насамперед інтереси дитини, якій необхідне спілкування із батьком, а також не порушуватиме прав позивача визначених ст.153 Сімейного кодексу України.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2019 року, який рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19.11.2020 року розірвано.
У даному шлюбі у них народився – син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього, серії НОМЕР_3 .
На час розгляду справи, син ОСОБА_5 проживає із відповідачкою, зазначена обставина сторонами не оспорюється.
Розпорядженням органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації № 589 від 05.10.2021 р. «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_4 , з сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено спосіб участі у вихованні та спілкування позивача із сином ОСОБА_6 , в присутності матері, за наступним графіком: перша, третя субота з 10:00 год. до 13:00 год.; друга та четверта неділя з 16:30 год. до 19 :00 год., четвер, вівторок з 17:30 год. до 19:00 год., день народження дитини з 12:00 год. до 20 :00 год. спільно з матір`ю та батьком; матері, ОСОБА_3 , не чинити перешкод в зустрічах батька з сином.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
На рівні внутрішнього законодавства України принцип врахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_4 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. 
При цьому, апеляційний суд наголошує, що, визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, потрібно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) зазначено, що «відповідно до положення ст.159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту створюваних позивачеві з боку відповідачки перешкод у його спілкуванні із дитиною, а також наявність правових підстав для захисту прав батька дитини, що проживає окремо від неї, на участь у вихованні і спілкуванні із дитиною, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини і забезпечуватиме реалізацію прав батька, визначених як національним законодавством, так і ратифікованою Україною Конвенцією про права дитини.  

При цьому слід відхилити доводи скаржника про те, що відповідачка не чинить перешкод у спілкуванні позивача з сином, адже звернення батька з цим позовом до суду саме по собі свідчить про невирішений спір з даного приводу, який існує між сторонами.

Колегія суддів не погоджується та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що розпорядження органу опіки та піклування прийнято з порушенням норм чинного законодавства та обмежує права малолітнього сина, адже за нормами сімейного законодавства відповідне розпорядження не є імперативним для суду у даній категорії справ, суд самостійно визначає конкретний спосіб спілкування батьків з дитиною, враховуючи її інтереси та всі встановлені при розгляді справи обставини.
Доводи апеляційної скаргипро те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, чим обмежив право відповідачки на особисту участь у судовому засіданні, не знаходять свого підтвердження, оскільки відповідачка мала можливість скористатись своїм правом на подання відзиву по справі, не була обмежена в можливості викласти свої доводи та заперечення. Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що представник відповідачки неодноразово ініціював відкладення розгляду справи, попри те, що, за бажання, відповідачка могла скористатися дозволеними й доступними засобами для реалізації свого права на участь у засіданні як особисто в режимі відеоконференцзв`язку, так і через свого представника. 
Скаржнику слід врахувати, що одним із принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи, що передбачено п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року-  слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року- залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 01 листопада 2022 року.

Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Р.П. Цяцяк