ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1993/22 Справа № 204/3549/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого                Лаченкової О.В.
суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
при секретарі                Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року 
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:
       В червні 2017 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.
       В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років померла його бабуся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною смерті ОСОБА_3 стали хронічна серцево-судинна недостатність та генералізованний атеросклероз, якими вона страждала понад 10 років. У 2003 році ОСОБА_3 перенесла тяжку психічну травму, яка була викликана раптовим зникненням, а в подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_3 , смертю її сина та батька позивача - ОСОБА_4 . Після зникнення її сина, ОСОБА_3 почала замикатися в собі, майже не спілкувалася з людьми, постійно переглядала старі фотокартки та плакала. Ця психічна травма призвела до різкого погіршення стану здоров`я ОСОБА_3 та до того, що вона навіть перестала впізнавати рідних, а останні 4 роки взагалі майже не ходила без сторонньої допомоги. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з 1/4 житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки, позивач є онуком ОСОБА_3 , на час відкриття спадщини, він постійно проживав разом із ОСОБА_3 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та здійснював за нею догляд, батько позивача - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому позивач є єдиним спадкоємцем. У зв`язку з цим, 05.01.2015 року позивач звернувся до державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом на майно померлої ОСОБА_3 16 лютого 2015 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 . Підставою для відмови стала наявність заповіту ОСОБА_3 на користь іншої особи. Так, відповідно до вищезазначеного заповіту від 02.12.2004 року, який було складено та посвідчено державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Янковою І.В., ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що усе належне їй майно, усі майнові права та обов`язки вона заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Заповіт нібито підписаний ОСОБА_3 . Позивач вважає вищевказаний заповіт недійсним, оскільки він не був належним чином підписаний заповідачем - не містить власноруч розшифрованого підпису ОСОБА_3 , вона взагалі внаслідок хвороби не могла з`явитися до нотаріуса для складання заповіту, а також у зв`язку з тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, тому, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 02.12.2004 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. та зареєстровано в реєстрі за №5-5520.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
       Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.
       Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (арк.с.14).
       У свою чергу ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 23.02.1961 року (арк.с.13).
       Згідно свідоцтва про смерть, виданого 24 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стан Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис №317 (арк.с.12).
       Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 листопада 2004 року, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., спадкоємцями зазначеного в заповіті майна, а саме 1/4 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_3 .
        ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уповноважила ОСОБА_2 вести справу по оформленню її спадкових прав на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 , повноваження підтверджуються наявною у матеріалах справи довіреністю від 14 червня 2004 року, яка посвідчена державним нотаріусом П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Карачун О.О. (арк.с.9).
       Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10483612 ОСОБА_3 належить на праві власності 1/4 частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою виникнення права власності зазначено: свідоцтво про право на спадщину / ВВО № 849003 реєстр 3-4232/ 19.11.2004/ видане Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою (арк.с.37).
       02 грудня 2004 року ОСОБА_3 було складено заповіт, згідно якого остання зробила таке розпорядження: «усе належне мені майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть мені на день смерті заповідаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. (арк.с.26).
       Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції серії НОМЕР_4 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років, актовий запис №5109 (арк.с.11).
       Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 лютого 2015 року виданої державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., 05 січня 2015 року за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом зведено спадкову справу №3/2015 на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . 13 січня 2015 року до спадкової справи №3/2015 додано заяву про прийняття спадщини за заповітом від іншого спадкоємця. Спадкоємець за заповітом прийняв спадщину в установлений законом термін. ОСОБА_1 не є спадкоємцем за заповітом, а також не є спадкоємцем за законом. Тому ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (арк.с.27).
       Згідно висновку проведеної посмертно судово - психіатричної експертизи від 07 травня 2019 року, визначити психічний стан ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту від 02 грудня 2004 року неможливо (арк.с.204-206).
       Відповідно ч.1,ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам цього кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. А згідно з ч. 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Відповідно до ст.ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.
       Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
       Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
       Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
       Як встановлено в судовому засіданні, волевиявлення ОСОБА_3 було вільним і відповідало її волі, а тому заповіт є дійсним на підставі глави 85 ЦК України.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано підтверджуючих даних про наявність обставин, через які померла ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій, а надані ним пояснення є лише припущеннями останнього.
       В процесі розгляду цивільної справи в суді апеляційної інстанції, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2020 року призначено додаткову посмертну судово- психіатричну екпертизу, згідно висновку №25 від 10 вересня 2020 року якої визначити психічний стан ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту від 02 грудня 2004 року неможливо (арк.с.90-92, т.2).
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 червня 2022 року залучено до участі у справі ОСОБА_7 в якості правонаступника відповідача - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 .
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що в основу рішення покладено неповний та нечіткий висновок експертизи, яким не надано чіткої відповіді про психічний стан ОСОБА_3 , а відмова у проведенні додаткової судово-психіатричної експертизи позбавила можливості надати найголовніший доказ про те, що особа не розуміла значення своїх дій на момент складання заповіту, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції задоволено клопотання ОСОБА_1 , призначено додаткову посмертну судово- психіатричну експертизу, висновок якої є аналогічним висновку №11 від 21.03.2019 року.
       ВС зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
       Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
       Судом першої інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно встановлено, що особу та її дієздатність під час складення заповіту перевірено уповноваженою на те особою, на яку покладено обов`язки із вчинення нотаріальних дій на відповідній території.
       З урахуванням наведеного, встановивши, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову.
       Суд першої інстанцій обґрунтовано виходив із того, що положення Порядку та відповідні норми ЦК України, зокрема статті 1247 ЦК України, при посвідченні заповіту були дотримані.
       При цьому позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20).
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що порушено процедуру складання заповіту, яка визначена ч.2 ст.1248 ЦК України колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.
       Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
       Наявний в матеріалах справи текст заповіту від 02.12.2004 року відповідає вимогам закону.
       Доводи апелянта, що відсутність власноруч створеного напису про те, що заповідачем було заповіт прочитано є порушенням ч.2 ст.1248 ЦК України є безпідставним, оскільки двома абзацами вище зазначено : “...Заповіт прочитано вголос особисто мною ОСОБА_3 ”. Зазначена фраза записана за допомогою загальноприйнятих технічних засобів за проханням самого заповідача, про що зазначено нижче по тексту (а.с.6, т.1).
       При цьому ч.2 ст.1248 ЦК України не містить вимог щодо обовязкового власноручного написання цієї фрази та допускає використання загальноприйнятих технічних засобів.
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

Судді                                                                В.С.Городнича 

                                                                       М.Ю.Петешенкова