Справа № 461/5886/21                        Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М. 
Провадження № 22-ц/811/1206/22                Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського відділення № 1 ПАТ Банк «Форвард» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівського відділення № 1 ПАТ Банк «Форвард», в якому просить стягнути з відповідача 10000 грн. неповернутого депозиту та моральну шкоду у цьому ж розмірі. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13 серпня 2018 р. відповідач отримав від неї 10000 грн. для поповнення поточного рахунку існуючого депозиту, термін якого до 20.07.2020 р. 
20.07.2020 р. вона отримала депозит, але без суми вказаного поповнення. Вказує, що вказаними неправомірними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10 000 грн. відтак просить позов задоволити, стягнувши вказані кошти в судовому порядку.
19 жовтня 2021 року позивач звернулася до суду з заявою «про зміну формулювання назви позову», в якій просила стягнути з відповідача 20 000 грн. моральної шкоди.
02 грудня 2021 року позивач подала до суду «відзив на відзив», в якому просила визнати квитанцію №784016 від 23.08.2018 р. такою, що не відповідає вимогам Умов, є протиправною та підлягає переробці, замінивши слово «поточний» на «вкладний», гроші повернути вкладниці.
24 січня 2022 року від позивача на адресу суду надійшли «Доповнення до позивної заяви», в якій остання визначила розмір моральної шкоди, спричиненої їй розкриттям банківської таємниці у розмірі 40 000 грн.
13 квітня 2022 року у судовому засіданні позивач, вчергове уточнивши свої позовні вимоги і просила суд «змінити формуліровку квитанції» та стягнути з відповідача в її користь 10000 матеріальної та 40000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського відділення № 1 ПАТ Банк «Форвард» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.
Судові витрати залишено за ОСОБА_1 .

Рішення суду в апеляційному порядку 17 травня 2022 року оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що судом першої інстанції надано неправильно оцінку долученої нею квитанції про зарахування коштів. Зазначає, що суд не дослідив факту повернення їй коштів, а також відсотків за користування депозитом. 
Також вважає, що моральну шкоду їй має відшкодувати як головне відділення банку «Форвард», яке знаходиться в м.Києві, в розмірі 20000 грн. через розголошення банківської таємниці, так і Львівське відділення №1, в розмірі 40000 грн. через зловживання її довірою як владника, перешкоджанню судовому процесу і зарахування депозитних коштів на неіснуючий поточний рахунок.
В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати «рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року як недопрацьоване і повернути суду на допрацювання або прийняти нове рішення по суті позовних вимог».

07 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про неможливість розгляду справи у зв`язку з невирішенням питання про склад суду, однак, колегія суддів не знаходить підстав які б перешкоджали розгляду даної справи, оскільки судом здійснено розгляд заяви останньої про відвід суддям Мельничук О.Я. та Цяцяку Р.П. і визнано таку заяву необгрунтованою.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 10 листопада 2022 року, є дата складення повного судового рішення - 21 листопада 2022 року.

       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих причин, що позивачем не доведено належними доказами факту порушення її права відповідачем.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних причин.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог щодо стягнення з відповідача неповернутого депозиту у сумі 10 000 грн., позивач посилається виключно на копію квитанції № 784016 від 13.08.2018 р., з якої вбачається, що платник ОСОБА_1 (код платника НОМЕР_1 ), 13.08.2018 р., внесла на рахунок отримувача - АТ «Банк Форвард», код отримувача 1462332768 грошову суму у розмірі 10 000 грн. 

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що вказана квитанція не містить жодної інформації, яка б підтверджувала відкриття Банком будь-яких рахунків на ім`я позивача, в тому числі депозитних, умов обслуговування таких рахунків, а також умов і термінів повернення депозиту. Більше того, позивачем до матеріалів справи не додано жодного договору, який би підтверджував розміщення нею будь-яких коштів на рахунках Банку. 
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що додана квитанція не може братись судом до уваги в якості доказу на підтвердження вимоги щодо стягнення з відповідача зазначених коштів.
В той же час, з наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, відповідач підтверджує факт зарахування внесених ОСОБА_1 13.08.2018 грошових коштів в розмірі 10000 грн. згідно платіжного документа №784016 від 13.08.2018 на її депозитний рахунок.
Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, позивачем не доведено, а судами не здобуто жодних доказів в підтвердження факту порушення відповідачем прав позивача, а саме, що відповідач безпідставно не повертає їй кошти в розмірі 10000 грн які є предметом спору чи чинить перешкодив в їх отриманні.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення на її користь моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій відповідача, то суд правильно зазначив, що, відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених чинним законодавством України. 
Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні обґрунтування та докази на підтвердження неправомірності дій та наявності вини в діях Банку, така вимога позивача є безпідставною та необґрунтованою.
Щодо вимоги позивача про «зміну формулювання квитанції», то суд правильно зазначив, що статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом, відтак застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. 
Оскільки позивачем не доведено наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб, така вимога є неналежним способом захисту, що є самостійною умовою для відмови в її задоволенні.
Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 а - залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Р.П. Цяцяк