ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/5068/20  Номер провадження 22-ц/814/2685/22	Головуючий у 1-й інстанції Остропілець Є.Р.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Черняк Діани Львівни на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року , ухваленого у складі головуючого судді Остропілець Є.Р., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус ХМНО Кононова Ольга Валеріївна , про визнання заповіту недійсним -
встановив:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус ХМНО Кононова О.В. в якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кононовою О.В. 21 жовтня 2011 року за реєстровим № 460, яким все своє майно вона заповіла своїй матері – ОСОБА_5 .
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що 20 серпня 2020 року він звернувся до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак, нотаріусом йому повідомлено, що спадкодавець ОСОБА_7 залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Кононовою О.В. 21.10.2011 за реєстровим №460, яким все своє майно вона заповіла матері ОСОБА_5 ..
З урахуванням цього факту позивач вказує,що раніше не міг знати про наявність заповіту, а також про його зміст, так як його дружина ОСОБА_7 ніколи йому про цей заповіт не розповідала.
Позивач вважає, що має місце доведення ОСОБА_7 до самогубства її батьками – ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що позбавляє їх обох права на спадщину після смерті ОСОБА_7 ..
Загибла ОСОБА_7 на час видачі заповіту могла перебувати у стані психічного розладу, так як періодично проходила лікування та перебувала під наглядом лікаря психіатра.
23.12.2020 представник відповідача  ОСОБА_8 надав суду відзив на позов,відповідно до якого у задоволенні позовних вимог позивача просив відмовити , вважає,що позов є надуманим,безпідставним таким,що має ознаки зловживання процесуальними правами з огляду на таке: позивач не зазначає та не надає відповідних доказів з якого періоду його дружина ОСОБА_7 страждала на психічний розлад, якій їй було встановлено діагноз та у якого саме лікаря психіатра із зазначенням відповідного медичного закладу проходила лікування спадкодавець. Крім того, докази знаходження ОСОБА_7 , на обліку у психо-неврологічному диспансері хоча б у якийсь період часу - відсутні.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 02 грудня 2020 року, якою заборонено оформлення спадкових прав після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - скасовано.
Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_9 . 
Апелянт просив скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року , постановити нове , яким визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 .
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_5 в якому вона просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Судом було встановлено, що 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини ОСОБА_7 .
ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 25.11.2020.(а.с.11)
Нотаріусом йому повідомлено, що спадкодавець ОСОБА_10 залишила заповіт.
Відповідно до заповіту посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Кононовою О.В. від 21.10.2011 зареєстрованого в реєстрі за №460, ОСОБА_11 , на випадок своєї смерті спадкоємцем всього її рухомого та нерухомого майна призначає свою мати ОСОБА_5 , якій заповідає все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право.
Позивач вважає, що має місце доведення ОСОБА_7 до самогубства її батьками – ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що позбавляє їх обох права на спадщину після смерті ОСОБА_7 .
Позивач вказує, що ОСОБА_10 на час видачі заповіту могла перебувати у стані психічного розладу, так як періодично проходила лікування та перебувала під наглядом лікаря психіатра.
Слід зазначити, що на час оформлення заповіту в 2011 році ОСОБА_10 була розлучена та мала прізвище ОСОБА_12 .
ОСОБА_10 , дівоче прізвище ОСОБА_13 , з 30.09.2000 року по 31.07.2003 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_14 , змінивши прізвище з ОСОБА_13 на ОСОБА_15 , номер актового запису про укладення шлюбу №1599, актовий запис складений відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції. 31 липня 2003 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_14 було розірвано, про що Харківським районним відділом РАГС Харківської області здійснено запис №346. (належно завірена копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00000270056 від 18.03.2009 року додається до відзиву).
З 2006 року по 2009 роки ОСОБА_11 перебувала у шлюбі з ОСОБА_16 . У шлюбі з ОСОБА_17 народився син – ОСОБА_4 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова за спільною заявою ОСОБА_11 та ОСОБА_16 у 2009 році шлюб між ними було розірвано.
Станом на 2011 рік ОСОБА_11 мешкала у смт. Солоницівка за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_4 .
На момент складення заповіту ОСОБА_11 не була знайома із позивачем і все належне їй майно нею придбавалося та було отримано до шлюбу з ОСОБА_1 .
В шлюб з ОСОБА_1 , ОСОБА_11 вступила 26.10.2017 року.
В шлюбі з ОСОБА_1 у ОСОБА_10 народився син – ОСОБА_18 (оригінал свідоцтва про народження знаходиться у позивача), який загинув разом із спадкодавцем ОСОБА_10 01.06.2020 року про що позивач не зазначає у позові.
На виконання ухвали Харківського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року надано медичну документацію Обласною клінічною психіатричною лікарнею №3.(т.2,а.с.17-19) Згідно експертного висновку ОСОБА_10 за представленими даними , під час здійснення заповіту , що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кононовою О.В. 21 жовтня 2011 року , ознак будь-якого хронічного , стійкого психічного розладу не виявляла; відповідно до свого психічного стану , була здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10 , дружина позивача – ОСОБА_1 . Та в Жовтневому районному суді наявне звернення подружжя ОСОБА_19 із взаємною заявою про розірвання шлюбу, яка зареєстрована 25 травня 2020 року.
21 жовтня 2011 року ОСОБА_11 заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що за законом вона буде мати право, своїй матері ОСОБА_5 . Її заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кононовою О.В.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, ОСОБА_10 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Адже спадкодавець не усвідомлювала свої дії так як мала не стабільний психічний стан могла перебувати у стані психічного розладу, також остання періодично проходила лікування та перебувала під наглядом лікаря психіатра.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).
Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 28 грудня 2021 року № 672 встановлено, що на момент посвідчення заповіту ( 21 жовтня 2011 року) ОСОБА_11 будь-якими психічними розладами не страждала, а тому мала можливість розуміти свої дії та керувати ними. 
Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Позивачем вказано у позові , що мало місце доведення ОСОБА_7 до самогубства її батьками – ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що позбавляє їх обох права на спадщину. На підтвердження чого позивачем надано витяг з ЄРДР від 01.06.2020 , згідно якого досудове розслідування здійснюється відносно вчинення особливо тяжких злочинів – вбивства та кваліфікованого вбивства.
Відповідно до частин першої, другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Аналогічні положення закріплені в підпункті 1.7 пункту 1 глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), згідно з яким нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.
Судами також встановлено, що спірний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки. У графі «підпис» міститься рукописний запис « ОСОБА_11 ». У наступному рядку зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис «заповіт посвідчено мною, Кононовою О.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_20 . Заповіт до підписання прочитаний в голос заповідачем ОСОБА_21 і власноручно підписаний ним о 12 годині 05 хвилин у моїй присутності, особу її встановлено, дієздатність перевірено. 
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено недійсність заповіту, не надано доказів на підтвердження того , що ОСОБА_10 перебувала у стані психічного розладу та періодично проходила лікування а також перебувала під наглядом лікаря психіатра.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповіту (21 жовтня 2011 року) ОСОБА_11 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі.
При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою.
З урахуванням наведеного не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що ОСОБА_10 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і що заповіт було вчинено проти її справжньої волі. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 , адвоката Черняк Діани Львівни– залишити без задоволення.
       Рішення  Дергачівського районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2022 року.

Головуючий  В.М.Триголов

Судді:        А.І.Дорош 

О.А.Лобов