ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/687/22 Справа № 201/3164/21  Категорія 59 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
       суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
       при секретарі - Гаржі О.О.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу 
       за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що з 18 квітня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . 
Зазначає, що у грудні 2020 року звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом про розірвання шлюбу. Під час підготовки позову про розірвання шлюбу закономірно виникло питання про поділ спільного майна подружжя.
Вказує, що в період шлюбу за спільні кошти сторонами на підставі договорів купівлі-продажу було придбано декілька квартир в центрі м.Дніпро. Нерухомість придбавалася протягом 2003-2007 років. Кошти на придбання майна ОСОБА_1 отримував від підприємницької діяльності без державної реєстрації, яка згодом, у 2007 році була переведена у правове поле. У цей час вона перебувала у відпустці для догляду за дітьми та під час укладення угод купівлі-продажу був присутній тільки ОСОБА_1 .
Зазначає, що отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо громадянина ОСОБА_1 стало відомо, що жодного спільного майна подружжя за ним станом на грудень 2020 року зареєстровано не було. 
Вказує, що із з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй вдалося отримати інформацію, що нерухоме майно, яке вона вважає спільним майном подружжя, з невідомих їй причин зареєстровано за ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка є його бабусею. 
Враховуючи той факт, що відповідач зареєстрував право власності на спірні квартири на своїх мати та бабусю, не бажає в добровільному порядку поділити вказане нерухоме майно, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. У зв`язку з чим, просить суд здійснити переведення на відповідача прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу від 30 серпня 2003 року, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601); від 04 грудня 2004 року, предметом якого є квартира розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8673757); ВЕК № 422797, реєстр 1-1234, від 13 квітня 2007 року, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5869649). 
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано обранням позивачем невірного способу захисту своїх цивільних прав.
Не погодившись з рішенням суду в частині обґрунтування, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині обґрунтування.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції невірно надано оцінку встановленим обставинам справи. Так, судом не враховано, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є близькими родичами відповідача, отже відсутні підстави для того, щоб виконати їх незначні прохання оформляти будь-які доручення та нести витрати на їх нотаріальне оформлення. Крім того, договори купівлі-продажу спірних квартир, за якими покупцем була ОСОБА_5 укладалися на дому, що підтверджується відповідними договорами. Сама ж ОСОБА_5 не мала можливості сходити до відділення банку та сплатити грошові кошти, у зв`язку з чим і просила відповідача здійснити такі дії. Також, суд не звернув увагу та не надав оцінки стовоно того, що сплату продавцям повної вартості квартир, що придбавалися здійснювали особисто покупці спірних квартир, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про що зазначено в договорах купівлі-продажу квартир. Зазначає, що надані позивачем копії квитанцій про переказ коштів №17040561 від 30 серпня 2003 року, №11012043 від 04 грудня 2004 року та №8 від 13 квітня 2007 року не завірені належним чином, тому не можуть братися до уваги судом. Вказує, що грошові кошти за які здійснено придбання спірних квартир були власністю  ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , які накопичили їх за життя від заробітної плати, пенсії та продажу об`єктів нерухомості. ОСОБА_2 не надано суду належних доказів отримання нею та відповідачем доходів, достатніх для придбання спірних об`єктів нерухомості та наявності спільного бюджету. Так, з моменту укладення шлюбу 18 квітня 2003 року та до дати придбання другої спірної квартири 04 грудня 2004 року минув 1 рік та сім з половиною місяців і за вказаний період сторони при існуючих доходах не могли накопичити грошові кошти на придбання квартир у центрі міста. Таким чином, жодним з подружжя не було придбано квартири за договорами купівлі-продажу, відсутнє набуте у шлюбі майно, що належить подружжю і на яке розповсюджується презумпція виникнення права спільної сумісної власності. Зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів приховування відповідачем майна в період шлюбу шляхом його реєстрації за третіми особами, також не підтверджено і реєстрації відповідачем нерухомості на свою бабусю та матір.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині обґрунтування, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
ОСОБА_2 подала відзив, у якому просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 18 квітня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №213, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 .
Протягом 2003-2007 років, за договорами купівлі-продажу було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601); квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8673757); квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5869649) (а.с. 54-59).
Встановлено, що право власності на вищезазначені квартири було зареєстровано на мати та бабусю відповідача – ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .
Із банківських квитанцій, вбачається переказ 55 550,00 доларів США на рахунки продавців квартир ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 безпосередньо від імені ОСОБА_1 (а.с. 70-72).
Вищезазначений факт відповідач не заперечував, підтвердив переведення ним грошових коштів, та зазначив, що діяв від імені та в інтересах покупців – ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .
Після смерті первісних власників майна, відповідач фактично прийняв спадщину, оскільки у встановлені законом строки подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини та користується спірним майном, що самим відповідачем не заперечується (а.с. 68).
Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушених прав звернувшись з позовом про переведення на  ОСОБА_1  прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу спірних кварти. При цьому суд зазначив, що переведення прав та обов`язків покупця перебачено цивільним законодавством як спосіб захисту порушеного переважного права. Більше того, у ч.4 ст.362 ЦК України йдеться про порушення переважного права саме шляхом продажу, а не придбання майна, навіть якщо воно було зареєстровано на третіх осіб.
Колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги про встановлений судом факт придбання спірного нерухомого майна за рахунок спільних грошових коштів не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Такі доводи можуть бути використані під час розгляду справи про поділ майна подружжя або за наявності іншого спору між колишнім подружжям щодо спірного нерухомого майна. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду, є безпідставними та зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
Таким чином, порушень норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до скасування рішення суду колегією суддів не встановлено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року — залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова