ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 345/5205/19
провадження № 51-3334км21
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
                                                            
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого 
ОСОБА_6 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду 
від 31 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019090170000503, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області 
від 14 грудня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 
Згідно з вироком 03 травня 2019 року близько 09:00 ОСОБА_6 , перебуваючи на дорозі поблизу домогосподарства на АДРЕСА_1 , під час конфлікту з ОСОБА_7 з неприязні умисно правим кулаком руки завдав їй двох ударів у ділянку голови, спричинивши потерпілій закриту черепно-мозкову травму зі струсом головного мозку, що належить до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень та закриття кримінального провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведеності винуватості його в суді і вичерпанням можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).
На обґрунтування своїх вимог посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог КПК, що призвело до його незаконного засудження. При цьому зазначає, що: досудове розслідування проведено не уповноваженими на те особами, зокрема, в матеріалах справи відсутній документ, який уповноважує слідчого 
ОСОБА_8 проводити досудове розслідування, а посилання судових інстанцій на витяг із ЄРДР, на думку засудженого, є неприйнятним; медична карта стаціонарного хворого № 4242, на підставі якої проведено експертизу, здобута з порушеннями вимог процесуального закону, в порядку ст. 290 КПК стороні захисту не було відкрито, а тому не може бути допустимим доказом; прокурор не надав суду протокол, складений за результатами тимчасового вилучення медичної карти № 4242; незаконно здобуто карту виїзду швидкої медичної допомоги, оскільки її витребувано неуповноваженою особою та без дозволу слідчого судді; суд під час судового розгляду незаконно надав прокурору дозвіл на доступ до медичної документації; висновок судово-медичної експертизи є недопустимим доказом, оскільки її проведено за клопотанням слідчого, неуповноваженого проводити досудове розслідування, та на підставі недопустимих доказів – карти № 4242 і карти виїзду швидкої медичної допомоги; протокол огляду місця події недопустимий доказ, оскільки у ньому не зазначено, яким саме технічним засобом проведено фотографування; протоколи слідчих експериментів за участю потерпілої та свідка ОСОБА_9 не відповідають вимогам ст. 240 КПК, отже вони також є недопустимими доказами; суд безпідставно послався у вироку на рапорти працівника поліції та витяг із ЄРДР як на доказ його вини; у повідомленні про підозру від 25 листопада 2019 року відсутній гриф погоджено з прокурором, що є порушенням ч. 1 ст. 277 КПК; апеляційний суд на зазначені порушення увагу не звернув, повторно не дослідив показань свідків, про що він клопотав в апеляційній скарзі, не надав вичерпних відповідей на доводи його апеляційної скарги та свого рішення про залишення скарги без задоволення не мотивував. Вважає судові рішення такими, що не відповідають вимогам ст. 370 КПК.
У запереченні на касаційну скаргу засудженого прокурор просить залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, а судові рішення щодо ОСОБА_6 мають бути залишені без зміни. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
У касаційній скарзі засуджений, не погоджуючись із судовими рішеннями та вважаючи, що його засуджено необґрунтовано, зокрема, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.  
У зв`язку із цим колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до 
ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на наведені вимоги закону, не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Водночас, перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо 
ОСОБА_6 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції (з яким обґрунтовано погодився і суд апеляційної інстанції) відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з приписами ст. 94 КПК. 
Такими доказами, зокрема, є досліджені судом: показання потерпілої ОСОБА_7 та  свідка ОСОБА_9 – очевидця події, стосовно обставин заподіяння ОСОБА_6   потерпілій тілесних ушкоджень; дані протоколів слідчих експериментів за участю потерпілої та зазначеного свідка, які під час слідчої дії на місці розповіли про обставини конфлікту між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та продемонстрували, як і куди засуджений завдав потерпілій ударів; дані висновку експерта, з якого видно, що потерпілій було заподіяно легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, інші докази, яким надано належну оцінку.
При цьому показання потерпілої та свідка ОСОБА_9 суд обґрунтовано взяв до уваги та поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони узгоджуються як між собою, так і з іншими дослідженими судом доказами, зокрема з даними протоколів слідчих експериментів, медичною документацією (медична карта стаціонарного хворого № 4242 та карта виїзду швидкої медичної допомоги), висновком експерта щодо локалізації, часу і механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілої.
Отже, з огляду на досліджені та наведені у вироку докази колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів висновки судових інстанцій стосовно заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 . 
Дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК кваліфіковано правильно, а покарання йому призначено відповідно до вимог статей 65, 50 КК.
У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що вирок побудовано на недопустимих доказах. 
На його думку, такими є медична карта стаціонарного хворого № 4242 та карта виїзду швидкої медичної допомоги, на підставі яких сформований висновок експерта, а також і сам висновок. У зв`язку з цим наводить доводи про те, що: у справі відсутній документ, який уповноважує слідчого ОСОБА_8 проводити досудове розслідування, а тому він не мав права звертатися із клопотанням до слідчого судді про тимчасовий доступ до документів – медичної карти № 4242, витребовувати карту виїзду швидкої медичної допомоги, а також звертатися із клопотанням про проведення судово-медичної експертизи; прокурор не надав суду протокол тимчасового вилучення медичної карти 
№ 4242, в порядку ст. 290 КПК ця карта стороні захисту не була відкрита; карту виїзду швидкої медичної допомоги витребувано без дозволу слідчого судді; суд незаконно під час судового розгляду надав прокурору дозвіл на доступ до медичної документації.
Проте ці доводи засудженого є неприйнятними з урахуванням такого.
За приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.
Водночас постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані, зокрема, суду касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених у касаційній скаргах (висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справах № 724/86/20 (провадження № 51-1353кмо21) та № 477/426/17 (провадження № 51-4963кмо20).
Прокурор подала до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 , у яких спростувала його доводи про відсутність у слідчого ОСОБА_8 повноважень проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні та надала постанову начальника СВ Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 07 травня 2019 року про призначення ОСОБА_8 слідчим у кримінальному провадженні № 12019090170000503 і доручення про проведення ним досудового розслідування в зазначеному провадженні. 
Таким чином, слідчий ОСОБА_8 у межах наданих йому повноважень звернувся з клопотанням до слідчого судді про тимчасовий доступ до документів (медичної карти № 4242), витребував копію карти виїзду швидкої медичної допомоги № 5801, а також звернувся до слідчого судді із клопотанням про проведення судово-медичної експертизи. 
Як убачається з матеріалів провадження, у них наявний протокол тимчасового вилучення медичної карти стаціонарного хворого № 4242, складений 
17 вересня 2019 року (а.с. 170). Під час апеляційного розгляду за клопотанням сторони захисту зазначений протокол був предметом безпосереднього дослідження апеляційного суду. Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що цим протоколом місцевий суд не обґрунтовував обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 . 
Колегія суддів не вбачає порушень вимог КПК з боку слідчого під час отримання ним карти виїзду швидкої медичної допомоги № 5801 від 03 травня 2019 року на ім`я ОСОБА_7 . 
За матеріалами провадження, для проведення експертизи слідчий надав медичні документи, у тому числі й зазначену карту № НОМЕР_1 , отриману від СШНМД Калуської міської ради Івано-Франківської області на його запит. Будь-яких заперечень із приводу надання медичної документації для проведення експертизи ОСОБА_7 не висловлювала, допустимість висновку експерта в судовому засіданні не заперечувала. 
Отже, поведінка потерпілої свідчить про те, що вона не вважала свої права порушеними внаслідок отримання органами розслідування доступу до згаданої карти № 5801, тому в колегії суддів немає підстав вважати, що карту отримано та надано експерту з порушенням процесуального закону.
Як видно з матеріалів справи, сторона захисту в порядку ст. 290 КПК ознайомилася з ними в повному обсязі, у відповідному протоколі 
від 28 листопада 2019 року також зазначила, що ознайомилася і з медичною документацією. 
Водночас, згідно з наявною у справі постановою про визнання речовими доказами від 20 листопада 2019 року (а.с. 108), зокрема, медичну карту стаціонарного хворого № 4242 було повернуто до Калуської ЦРЛ. 
Під час судового розгляду справи прокурор у зв`язку з виниклою необхідністю в дослідженні згаданої медичної карти потерпілої ОСОБА_7 , використовуючи надані сторонам кримінального провадження права, передбачені ст. 22 КПК, звернувся до суду з відповідним клопотанням у порядку ст. 160 КПК, яке підтримала потерпіла та її представник. Це клопотання було задоволено із наданням прокурору тимчасового доступу до карти стаціонарного хворого 
ОСОБА_7 № 4242, що перебувала в КНП «Калуська ЦРЛ». Надалі зазначена карта (виписка з медичної карти стаціонарного хворого № 4242) була предметом безпосереднього дослідження місцевого суду.
Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19) відсутність 
у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом і скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Таким чином, ураховуючи те, що під час судового провадження в місцевому суді стороні захисту було пред`явлено медичну карту № 4242 і вона мала можливість ознайомитись з нею, а також і те, що медичну документацію (карту виїзду швидкої медичної допомоги № 5801 та медичну карту стаціонарного хворого 
№ 4242) отримала уповноважена особа у визначеному законом порядку, доводи в касаційній скарзі про недопустимість медичних документів (у тому числі через порушення правил ст. 290 КПК), і відповідно про недопустимість висновку експерта, безпідставні.
Також у касаційній скарзі ОСОБА_6 наводить доводи стосовно недопустимості як доказів протоколів огляду місця події та слідчих експериментів, оскільки в них не зазначено, яким саме технічним засобом здійснювалося фотографування, хто брав участь під час слідчого експерименту як статист, зазначає, що слідчі експерименти не відповідають положенням ст. 240 КПК. 
Місцевий суд під час дослідження й оцінки даних протоколів огляду місця події, слідчих експериментів за участю потерпілої та свідка ОСОБА_9 перевірив дотримання органами досудового розслідування вимог процесуального закону в ході проведення цих слідчих дій та обґрунтовано визнав їх такими, що відповідають вимогам статей 223, 237, 240 КПК. Незазначення у відповідних протоколах, яким саме технічним засобом здійснювалося фотографування, та особи статиста є недоліком, проте, з огляду на положення статей 85, 86, 87 КПК, не має наслідком визнання цих доказів неналежними та недопустимими. 
Що стосується доводів ОСОБА_6 про те, що в повідомленні про підозру відсутній гриф погоджено з прокурором, то, як убачається з цього повідомлення,  воно містить підписи слідчого і прокурора, що узгоджується з вимогами 
ст. 277 КПК, зокрема, з п. 8 цього закону. 
З приводу безпідставного, на думку засудженого, посилання у вироку на рапорти працівника поліції та витяг з ЄРДР колегія суддів зазначає, що рапорти працівника поліції підтверджують факт звернення потерпілої ОСОБА_7 до правоохоронних органів та за медичною допомогою до Калуської ЦРЛ з приводу завдання їй тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим відповідні відомості були внесені до ЄРДР, що підтверджує витяг з нього. Внесення відомостей до ЄРДР є правовою підставою для проведення досудового розслідування, адже його здійснення до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається (ч. 3 ст. 214 КПК). Отже, таке посилання у вироку є обґрунтованим.
Апеляційний розгляд здійснено з дотриманням вимог статей 405, 404 КПК. 
Як убачається з ухвали від 31 березня 2021 року, апеляційний суд ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. 
Вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, немає підстав.
Доводи в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд порушив приписи ч. 3 
ст. 404 КПК, оскільки повторно не дослідив показань свідків, є неприйнятними.
Як убачається з журналу та технічного запису судового засідання, апеляційний суд за клопотанням сторони захисту дослідив ухвалу слідчого судді 
від 16 вересня 2019 року про надання тимчасового доступу із вилученням медичної карти стаціонарного хворого № 4242 Калуської ЦРЛ Калуських міської та районної рад на ім`я ОСОБА_7 і протокол тимчасового вилучення 
від 17 вересня 2019 року. Стосовно дослідження інших доказів сторона захисту відмовилася.     
Отже, порушень положень ч. 3 ст. 404 КПК з боку апеляційного суду не вбачається.
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті. Таких порушень у кримінальні справі щодо ОСОБА_6 . Судом не встановлено.
Таким чином, постановлені у справі судові рішення є законними, обґрунтованими і вмотивованими, тому касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 березня 
2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                           ОСОБА_3