У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 760/5643/18
провадження № 51- 2457 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,  працює водієм у ДП «Альтфатер Київ», раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання                                         з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Київський апеляційний суд ухвалою від 21 червня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вищезазначений вирок стосовно   ОСОБА_5 – без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 16 листопада 2017 року, близько 23:45, керуючи технічно справним автомобілем                        «Mercedes-BensEconik 2628», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ДП «Фірма Альтфатер Київ», рухаючись заднім ходом по прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 , допустив порушення вимог пунктів. 1.5, 2.3  підпункту «б» та 10.9 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який перебував позаду вказаного автомобіля. В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження та загинув на місці події.
У касаційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та кваліфікації дій засудженого, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_5 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості, з підстав, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Зазначає також, що суд безпідставно не призначив ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Крім того, вказує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК, ухвалу належним чином не мотивував.
Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки не в повній мірі зважив, зокрема, на обставини кримінального провадження, тяжкість наслідків кримінального правопорушення та порушення засудженим Правил дорожнього руху. 
Перевіривши касаційну скаргу та копії судових рішень стосовно ОСОБА_5 , колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, правильність кваліфікації його дій  у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид  і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За вироком суду ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. При цьому з касаційної скарги прокурора не убачається, що зазначене покарання є явно несправедливим та таким, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного у зв`язку з його м`якістю. 
Як видно зі змісту наявної у Верховному Суді копії вироку, суд, обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень  КК, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
При цьому місцевий суд, взяв до уваги, зокрема, наведені обставини та вибачення, які ОСОБА_5 в судовому засіданні висловлював на адресу потерпілої, а також висловлення ним жалю з приводу вчиненого.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд належним чином перевірив та надав оцінку доводам прокурора, зазначеним в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю майже аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, та з урахуванням вимог ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, зазначив в ухвалі підстави, на яких визнав їх необґрунтованими.
З копії ухвали апеляційного суду видно, що апеляційний суд належно оцінив ступень тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, всі дані про його особу, відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому колегія суддів апеляційного суду зазначила, що враховуючи те, що ОСОБА_5 визнав обставини дорожньо-транспортної пригоди, характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, висловив жаль з приводу вчиненого, вибачився перед потерпілою ОСОБА_7 та примирився з нею, претензій до ОСОБА_5 вона не має, завдана їй шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відшкодована повністю.
Із таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Також на думку колегії суддів, не є слушними твердження прокурора про те, що суд безпідставно не призначив ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків, тощо.
Переглядаючи це кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з місцевим судом щодо недоцільності призначення додаткового покарання ОСОБА_5 , обґрунтовано зазначила, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається підстав для застосування до нього покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки він працює водієм і позбавлення цього права призведе до втрати ним засобів до існування.
У касаційній скарзі прокурор не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо можливості застосування до засудженого ст. 75 КК. 
Колегія суддів наголошує, що прокурор у своїй скарзі вказує на необґрунтоване застосування положень статей 75, 76 КК, натомість як на підставу для скасування оскарженого рішення посилається виключно на пункти 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, тобто не вказує як на підставу скасування ухвали апеляційного суду неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Як неодноразово зазначав Верховний Суд призначення покарання та звільнення від відбування покарання є самостійними інститутами кримінального права, ототожнення яких в аспекті застосування положень ст. 433 КПК є неприпустимим. Відсутність касаційного приводу до погіршення становища засудженого через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність із посиланням сторони обвинувачення на відповідні положення п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК унеможливлює оцінку судом касаційної інстанції правильності застосування положень матеріального закону про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Наведене також перешкоджає відкриттю касаційного провадження, оскільки суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в межах касаційної скарги і, відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК позбавлений можливості вийти за ці межі, оскільки це призведе до погіршення становища засудженого.
Отже у колегії суддів касаційного суду відсутні процесуальні приводи для перевірки висновків апеляційного суду стосовно застосування положень ст. 75 КК у цьому провадженні.
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419  КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги прокурора, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.
Таким чином, прокурор у касаційній скарзі прокурор не навів, а колегія суддів не  встановила таких обставин, які б вказували на необґрунтованість прийнятого апеляційним судом рішення, невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а також істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, в межах реалізації повноважень, визначених приписами ст.  433  КПК.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги прокурора немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК   у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .
 Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                        ОСОБА_3