ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9027/21          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Леонтович А.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

15 грудня 2022 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Федотова І.В.,
          Коротких А.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про визнання протиправною бездіяльність,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не складення подання до Головного управління Казначейської служби у Київській області про повернення позивачу помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 973361,00 грн, сплаченого за платіжним дорученням;
- зобов`язати відповідача сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області подання про повернення позивачу помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 973361,00 грн, сплаченого за платіжним дорученням ПАТ «БАНК ВОСТОК» №1 від 02.04.2021.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при придбанні житлового будинку сплатив збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі продажу, що становить 973361,00 грн. При цьому, зазначає, оскільки придбав житло вперше, у силу приписів пункту дев`ятого статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», він не є платником збору на обов`язкове державне пенсійне, а тому сплачений ним збір підлягає поверненню.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що відповідачем протиправно не складено подання про повернення позивачу помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. Зазначає, що приміщення, які були описані судом першої інстанції не є житловими, тому право власності на них не позбавляє позивача права на відшкодування відповідних сум.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.04.2021 посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., позивачем придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 97336100,00 грн.
Право власності на придбаний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2021 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №76669332231, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна сформованого 02.04.2021.
Під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку позивачем сплачений збір на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 973361,00 грн, що підтверджується копією квитанції від №1 від 02.04.2021.
05.05.2021 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області було направлено адвокатський запит від позивача щодо повернення сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 973361,00 грн. Однак, отримано відмову у задоволенні заяви, та повідомлено про підстави такої відмови. Зокрема зазначено, що долучені до заяви документи не підтверджують факту придбання нерухомого майна вперше (набуття права власності на житло), тому немає підстав для формування подання про повернення коштів, які помилково сплачені.
Вважаючи дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що у межах спірних правовідносин позивач не довів, що придбав квартиру вперше, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача сформувати та подати до відповідного органу Казначейства подання про повернення позивачу помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР) платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Згідно із пунктом 15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 1998 року №1740 (далі - Порядок), збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Пунктом 15-3 зазначеного Порядку встановлено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Аналіз наведених норм свідчить, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється лише за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з таких операцій, однак, громадяни, які придбавають житло вперше, не є платниками цього збору.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 819/1498/17, від 31 січня 2018 року у справі № 819/1667/17.
У постанові від 03 липня 2018 року у справі № 819/33/17 Верховний Суд вказав, що за відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.
Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як свідчать матеріали справи, у цій справі будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідачем не надано, а судом апеляційної інстанції не встановлено.
Враховуючи, що позивач наголошує на тому, що купівля будинку здійснювалася ним вперше, то суд першої інстанції безпідставно вказав про ненадання позивачем відповідних доказів, оскільки у даному випадку обов`язок доказування покладається саме на відповідача, який жодних доказів спростування тверджень позивача не надав, не довівши таким чином правомірності своєї бездіяльності.
Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок № 787).
Пунктом 5 цього Порядку передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.
Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.
Отже, оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом є Пенсійний фонд України, то саме на відповідача покладено обов`язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 813/1126/17.
Відповідно до Порядку казначейського обслуговування доходів та інших надходжень державного бюджету, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 січня 2013 року № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 лютого 2013 року за №291/22823, органи Державного казначейства України у процесі казначейського обслуговування державного бюджету за доходами та іншими надходженнями формують розрахункові документи і здійснюють повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету та здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету на підставі виконавчого документа у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відомості про наявність у позивача на праві власності інших об`єктів нерухомого майна матеріали справи не містять, а відповідачем таких доказів надано до суду не було.
Суд першої інстанції виходив з того, що при дослідженні інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивача встановлено, що у позивача на праві приватної власності перебувають нежитлові вбудовані адміністративні приміщенні №ХІІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV,ХV,ХVІ на 1 поверсі 4 блок секції, загальною площею 162,00 кв.м., підстава для державної реєстрації договір дарування; нежитлові вбудовані адміністративні приміщенні №ІХ, Х,ХІ,ХІІ, ХІІІ,VІІ,VIII на 1 поверсі 3 блок секції, загальною площею 270,20 кв.м., підстава для державної реєстрації договір дарування; нежитлові вбудовані адміністративні приміщенні №XIV,XV,XVI,XVII,XVIII,XIII на 1 поверсі 3 блок секції, загальною площею 193,00 кв.м., підстава для державної реєстрації договір дарування; нежитлові вбудовані адміністративні приміщенні №XII,XIII,XIII,XVI,XV,XXI на 1 поверсі 2 блок секції, загальною площею 186,40 кв.м., підстава для державної реєстрації договір дарування; нежитлові вбудовані адміністративні приміщенні №XI,XII,V,VII,VIII,IX,X,XXII на 1 поверсі 2 блок секції, загальною площею 241,70 кв.м., підстава для державної реєстрації договір дарування; нежитлові вбудовані адміністративні приміщенні №XVI,XVII,XVII,XVIII,XXIII,XXIV,XXV,XXVI,XXVII,XXVIII на 1 поверсі 1 блок секції, загальною площею 215,50 кв.м., підстава для державної реєстрації договір дарування; нежитлові вбудовані адміністративні приміщенні №XV,XVI,VI,VII,IX,X,XI,XII,XIV на 1 поверсі 1 блок секції, загальною площею 211,90 кв.м., підстава для державної реєстрації договір дарування; нежитлові приміщення 1-го поверху №90-1-:-90-34, 90-31а, І,ІІ,ІІІ; антресолі 1-го поверху №90-35 в літ. «А-б», загальною площею 676,3 кв.м., підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу; нежитлові приміщення 1-го поверху №90-1-:-90-34, антресолі 1-го поверху №90-35 в літ. «А-б», загальною площею 648,4 кв.м., підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу, що, на думку суду, спростовує твердження позивача щодо придбавання житла вперше.
Разом із тим, колегія суддів вказує, що згідно пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» мова йде саме про житлову нерухомість, тобто наявність у позивача нежитлової нерухомості у власності не дає підстави для твердження щодо придбання житлової нерухомості не в перше.
Відповідно до ст.379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
При цьому, відповідачем не доведено, що нежитлові приміщення, які перебувають у власності позивача є житлом.
Виходячи із встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звільнений від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування як такий, що придбав житло вперше, а тому сплачений ним збір на обов`язкове державне пенсійне страхування за наслідками укладання договору купівлі-продажу будинку підлягає поверненню, що є підставою для задоволення позову.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №819/1727/16 та від 14 листопада 2019 року у справі №819/442/17.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.
Відповідно до частин першої, шостої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022 року скасувати та ухвали нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не складення подання до Головного управління Казначейської служби у Київській області про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 973361,00 грн, сплаченого за платіжним дорученням ПАТ «БАНК ВОСТОК» №1 від 02.04.2021.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області подання про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 973361,00 грн, сплаченого за платіжним дорученням ПАТ «БАНК ВОСТОК» №1 від 02.04.2021.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40; код ЄДРПОУ 22933548) сплачений судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          І.В. Федотов

Суддя          А.Ю. Коротких