Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 753/7798/18	 	
Номер провадження 22-ц/824/11604/2022	
Головуючий у суді першої інстанції А. М. Коренюк	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач        	
23 листопада 2022 року                                                                                                 місто Київ
                              Номер справи 753/7798/18
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання: Сіра Ю.М.
 
учасники справи:
 
позивач                            ОСОБА_1 
відповідач                        ОСОБА_2 
відповідач                        ОСОБА_3 
відповідач                        ОСОБА_4 
відповідач                        ОСОБА_5 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_6 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Коренюк А. М., в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, інформація про дату складення повного рішення не зазначена
 
у с т а н о в и в :
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дашевський   О. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е. А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погорєлов Б. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герман О. С., ОСОБА_7 , про визнання довіреності недійсною, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування з державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на майно, витребування майна.
В обґрунтування позову зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.02.2000, виданого відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації, йому та його матері ОСОБА_8 , на праві власності в рівних долях належала квартира  АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2015, виданого Сьомою київської державною нотаріальною конторою, після смерті він успадкував належну їй Ѕ частини вказаної квартири, внаслідок чого став єдиним власником вказаного нерухомого майна. 30.01.2015 по АДРЕСА_2 невідомі йому та невстановлені досудовим розслідуванням особи викрали його, вилучили паспорт, застосувавши фізичний примус, змусити поставити підпис на трьох пустих аркушах паперу та незаконно позбавили волі до 20 години 08.07.2015, після чого доставили за межі населеного пункту міста Києва. Після повернення додому потрапити до належної йому квартири він не зміг, оскільки вона вже перебувала у власності інших осіб, які в ній проживали. На підставі його заяви Деснянським УП ГУ НП в м. Києві порушено кримінальне провадження за № 12015100030008029 від 11.07.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України. У матеріалах вказаного кримінального провадження міститься договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , датований 14.05.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевським О. В., згідно якого ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 25.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., від імені ОСОБА_1 здійснив продаж квартири ОСОБА_3 . Також у матеріалах кримінального провадження міститься договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , датований 04.08.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герман О. С., згідно якого ОСОБА_3 продав уже належне йому нерухоме майно (спірну квартиру) ОСОБА_7 . Із інформаційної довідки речових прав на нерухоме майно Єдиного реєстру прав на нерухоме майно 24.12.2015 спірна квартира була продана ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частинах (по Ѕ частці кожному) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б. С. 
Позивач вказує на те, що не підписував довіреність, посвідчену 25 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстровану у реєстрі № 617, не  уповноважував ОСОБА_2 вчиняти дії від його імені щодо відчудження належної йому на праві власності квартири  АДРЕСА_1 , а тому така довіреність у силу ч. ч. 3, 5 ст. 203, ч. 1 ст.  215 ЦК України є недійсною.  Оскільки довіреність, посвідчена 25 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., є недійсною, тому і договір купівлі-продажу квартири, укладений 14 травня 2015 року на підставі цієї довіреності також є недійсним, а належна йому на праві власності квартира на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню від її теперішніх власників  ОСОБА_4 та ОСОБА_5  на його користь. 
Також позивач вказав, що є одинокою особою та убачає, що певна особа (циганської національності) могла через майнову зацікавленість намовити злочинців по вжиттю заходів щодо відчудження належної йому квартири. За його клопотанням проведено судово-почеркознавчу експертизу, за висновком якої встановлено, що підпис, поставлений у графі «підпис» та рукописний запис у оскаржуваній довіреності від 25 лютого 2015 року виконаний не ним, а іншою особою. Просив суд врахувати, що внаслідок злочинніх дій невстановлених осіб, його незаконно позбавлено єдиного житла, через вчинені проти нього протиправні дії він сутєво втратив здоров`я, потребує стороннього супроводу, оскільки має поганий зір.
Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд визнати недійсною довіреність від 25 лютого 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстровану у реєстрі № 617, за якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 вчиняти правочини від його імені щодо квартири АДРЕСА_1 , та за наслідком визнання недійсною вказаної довіреності, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевським О. В. також просив скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири від 14 травня 2015 року. Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувати у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 належну йому на праві власності квартиру на його користь. Скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року, за яким ОСОБА_4 , ОСОБА_5 набули у власність його квартиру.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дашевський О. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е. А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погорєлов Б. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герман О. С., ОСОБА_7 , про визнання довіреності недійсною, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування з державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на майно, витребування майна. Визнано недійсною довіреність посвідчену 25 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстровану у реєстрі № 617, за якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 вчиняти дії від його імені щодо квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевським О. В. Витребувано у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 . У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 , через свого представника ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невстановлення та неповне з'ясування обставин справи, що мають суттєве значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовти у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції порушено правила застосування положень статей 256-268 ЦК України, так як суд посилаючись на положення ч. 2 ст. 262 ЦК України, необгрунтовано відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності, урахувавши при цьому постанову про відкриття кримінального провадження від 11.07.2015 (порушеного за заявою позивача), оскільки позивач не довів поважність причин пропуску позовної давності, а сам факт відкриття кримінального провадження не може вважатися доказом поважності пропуску. Суд не звернув увагу на те, що позивач звернувся до суду із позовом про відновлення свого порушеного права лише за сплином трьох років посилаючись на відсутність житла. Такі дії позивача, на думку апелянта, свідчать про намір у протиправний спосіб заволодіти житлом відповідачів, набутим ними на законних підставах. 
Апелянт уважає недопустимим доказом у справі висновок експертів №28052/28053/21-32 від 23.12.2021 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки почеркознавча експертиза була проведена з процесуальним порушенням Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, так як у розпорядження експерта не було надано вільних зразків почерка позивача та було надано лише один вільний зразок підпису позивача, який містився у технічних копіях сторін його паспорта. Судом не наведено обставин чому у розпорядження експертів для проведення почеркознавчої експертизи не надавалися експериментальні зразки підписів (документи, які за часом виконання, за формою, змістом і цільовим призначенням відповідають досліджуваному документу - нотаріально посвідченій довіреності від 25.02.2015), адже їх отриманню не заважали жодні обставини.
Звернув увагу, що судом не надана оцінка зазначеному у вступній частині висновку експертів №28052/28053/21-32 від 23.12.2021 оригіналу довіреності від 25.02.2021, проте статус такого документа експертами не визначений, так як досліджуваним документом є довіреність від 25.02.2015. Невідповідність вказаного висновку експертів також підтверджується Консультативним висновком, складеним 14.02.2022 ТОВ «Київський експертно - дослідний центр» за результатами рецензування висновку експертів №28052/28053/21-32 від 23.12.2021 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи.
Також апелянт зазначив, що під час розгляду справи суд першої інстанції у порушення вимог закону застосував одночасно положення статей 215, 216 та 388 ЦК України. Суд хибно застосував наслідки недійсності правочину до визнання недійсною довіреності, яка за своєю природою не є правочином, оскільки порядок її видачі, оформлення та використання регулюються положеннями ЦК України щодо представництва. Суд не дослідив обставини посвідчення спірної довіреності у приватного нотаріуса КМНО Коноваловою Е. А., не вчинив заходів щодо перевірки достовірності записів в Реєстрі нотаріальних дій, не отримав пояснень від приватного нотаріуса та не допитав його під час вирішення спору. Судом першої інстанції порушено послідовність встановлення юридичних фактів та визначення причинно - наслідкових зв`язків між предметами позовних вимог, оскаржуване рішення своєю метою ставить заволодіння майном, на яке у відповідачів є право власності набуте ними у законний спосіб.
Під час розгляду справи суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки фактам, які доводять правомірність правочину набуття ОСОБА_4 права власності на спірне нерухоме майно, що має значення для визначення критерію пропорційності втручання у права власності набувача майна, а позивач не надав жодного доказу неправомірності такого правочину.
Апелянт також вказав, що судом першої інстанції повністю проігноровано правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 20.03.2019 у справі №521/8368/15 у тому, що конструкція за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Також судом було повністю проігноровано позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні від 17.11.2016 у справі «Alentseva v.Russia», де судом застосовано механізм захисту добросовісного набувача від випадків шахрайства, які мають тотожні ознаки в моделі правової поведінки застосовуваної позивачем до ОСОБА_4 з метою заволодіння законно набутого ним житла. Під час вирішення даного спору суд повинен був застосувати висновок ЄСПЛ, викладений у рішенні від 06.12.2016 у справі «Volovik v. Ukraine» та дійти висновку про можливість задоволення позовних вимог в силу поєднання приписів норм ст. 215, 216, 388 ЦК України, а також положень ст. 184 ЦК України.
Зокрема судом було проігноровано та не надано оцінку поданим відповідачем доказам щодо підтвердження зміни характеристик спірного нерухомого майна після проведення ремонтних робіт та перепланування квартири, що формує у своїй сукупності зовсім інший об`єкт нерухомості, яка не може витребовуватися, оскільки не може вважатися тим нерухомим майном, що належало позивачу.
Також просив апеляційний суд покласти на позивача понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги та витрати на правничу допомогу.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.
Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від цих осіб не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 не скористалися.
Відповідачі  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дашевський О. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е. А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погорєлов Б. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герман О. С., ОСОБА_7 належним чином повідомлялися про час та дату розгляду справи, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, явку своїх представників не забезпечили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вказаних не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 зазначені особи не скористалася.
Відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду спору, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_6 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідно правової підстави заволоділа ним.
Згідно із положенням частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо, зокрема, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_8 на праві власності в рівних долях належала квартира  АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 06.02.2000, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації, (а.с. 28-29, т. І).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2015, виданого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В. Ю., та Витягу з Державного реєтру речових прав на нерухоме майно, сформованого 28.01.2015 ОСОБА_9 після смерті матері ОСОБА_8 , успадкував належну їй Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , унаслідок чого став єдиним власником спірної квартири (а.с. 30, 31-32 т. І).
 Як зазначає позивач, через неправомірні дії вчинені щодо нього невідомими особами, які його викрали та утримували проти волі у період часу з 30.01.2015 по 08.07.2015 у невідомому місці та у незадовільних умовах, змусивши під примусом підписати чисті аркуші паперу, за заявою ОСОБА_1 11.07.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, Деснянським УП ГУ НП в м. Києві порушено кримінальне провадження за №12015100030008029 (а. с. 34, т. І).
У позові ОСОБА_1 вказував на те, що повернувшись 08.07.2015 додому дізнався, що належна йому на праві власності квартира вибула з його володіння та належить іншим особам, які там проживали.
Судом встановлено, що відповідно до довіреності, посвідченої 25.02.2015  приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстрованої у реєстрі за № 617, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 вчиняти від його імені дії щодо розпорядження (продати, обміняти, передати в іпотеку, в тому числі виступати майновим поручителем) належної йому на праві власності квартири  АДРЕСА_1 , та розпоряджатися усім майном ОСОБА_1 з чого б вона не складалося і де б не знаходилося, представляти його інтереси та вести справи з фізичними та юридичними особами від імені довірителя (а.с. 39, т. ІІ).
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевським О. В., ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреності, посвідченої 25.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., від імені ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_3  ОСОБА_3 , за яким в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності (а.с. 36, 37, т. І). 
У свою чергу,  ОСОБА_3 , як новий власник спірного нерухомого майна, 04.08.2015 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герман     О. С., право власності ОСОБА_7 зареєстровано в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 38-41, 42-43, т. І).
Із інформаційної довідки речових прав на нерухоме майно Єдиного реєстру прав на нерухоме майно від 11.12.2018 убачається, що 24.12.2015 квартиру АДРЕСА_1  на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б. С., вчергове  було продано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по Ѕ частці квартири кожному      (а. с. 204-205, т. І).
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 вказував на те, що він не видавав та не підписував довіреність від 25 лютого 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстровану у реєстрі за № 617, та не уповноважував ОСОБА_2 вчиняти дії від свого імені щодо відчудження належної йому на праві власності квартири  АДРЕСА_1 , а тому ця довіреність є недійсною в силу положень ч. ч. 3, 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а договір купівлі-продажу квартири від 14.05.2015, укладений від його імені ОСОБА_2 на підставі цієї довіреності також є недійсним, та за правилом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України належна позивачу на праві власності квартира підлягає витребуванню від теперішніх власників  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність довіреності від 25 лютого 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., в силу положень ч. 3, ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, посилаючись при цьому на висновок експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №28052/28053/21-32 від 23.12.2021, згідно якого ОСОБА_1 не підписував вказану довіреність. З урахуванням встановленого суд визнав недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 14 травня 2015 року, укладений ОСОБА_2 від імені позивача на підставі вказаної довіреності та застосувавши положення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України витребував у теперішніх власників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Вимоги позовної заяви про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру та скасування з державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності суд вважав такими, що не підлягаюь задоволенню, оскільки за наслідком ухваленого судом рішення в частині задоволених вимог, позивач є власником нерухомого майна та за наслідком виконання цього рішення записи у реєстрі будуть скасовані державним реєстратом. При цьому суд уважав, що позивач у травні 2018 року звернувся до суду із даним позовом у межах трирічного строку позовної давності, так як про порушене право він дізнався лише в липні 2015 року після звільнення від незаконного утримання в неволі.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини другої статті 16, статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Відтак правом на звернення до суду за захистом, наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.
До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору, вчинення передавального напису (індосаменту). При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
Положення статті 237 ЦК України визначають, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Частиною першою статті 245 ЦК України визначено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до законодавства має вчинятися правочин.
Статтею 240 ЦК України встановлено, що представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину, та визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Момент недійсності правочину визначений статтею 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2015 ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої 25.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстрованої в реєстрі за № 617, здійснив продаж належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_3 , про що було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашевським О. В.
Згідно із довіреністю від 25.02.2015, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстрованої у реєстрі за № 617, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 від його імені за ціну та на умовах на його розсуд продати належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
На виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 29.07.2020 експертами Київского науково - дослідного інституту судових експертиз було проведено судову почеркознавчу експертизу, за результатами проведеної якої складено висновок експертів № 28052/28053/21-32 від 23.12.2021, відповідно до якого: 
«Підпис від імені ОСОБА_1 , який міститься у довіреності від 25.02.2015, складений від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченій приватним нотаріусом Коноваловою Есталіною Анатоліївною, Київського міського нотаріального округу та зареєстрованій в реєстрі за № 617, у рядку «Підпис:________», - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
Рукописний запис: « ОСОБА_1 », який міститься у рядку «Підпис:______», у довіреності від 25.02.2015, складеній від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченій приватним нотаріусом Коноваловою Есталіною Анатоліївною, Київського міського нотаріального округу та зареєстрованій в реєстрі за № 617, - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою» (а. с. 231 - 247, т.ІІ).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, правильно застосував вказані норми матеріального та процесуального права, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення та оцінивши письмовий доказ - висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертих від 23 грудня 2021 року № 28052/28053/21-32 у сукупності з іншими дослідженими доказами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорювана довіреність була підписана іншою невстановленою особою, а не ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .
Ураховуючи, що ОСОБА_1 не вчиняв дій, спрямованих на виникнення у ОСОБА_2 повноважень на представництво його інтересів, не уповноважував на розпорядження належним йому майном, не підписував довіреність від 25.02.2015, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., та зареєстрована у реєстрі за № 617, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у ОСОБА_2 , не було повноважень на укладення від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири від 14 травня 2015 року, що свідчить про відсутність волевиявлення власника на відчуження належного йому на праві власності майна, та при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 14.05.2015, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири з моменту його вчинення. 
Оскільки матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_1 поза його волею, то позивач має право на відновлення свого порушеного права шляхом повернення у його власність квартири АДРЕСА_1 .
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги в цій часині колегія суддів оцінює критично.
Суд наголошує, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388  ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.
Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею, внаслідок злочинних дій.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Ураховуючи, що спірне нерухоме майно вибуло у позивача поза його волею, позовна вимога про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,  за ким таке нерухоме майно наразі зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав позивача як власника цього майна.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Судова практика щодо застосування положень статті 388 ЦК України є усталеною. Оскаржуване судове рішення відповідаює висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 22 червня 2021 року у справі №  200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування майна від останніх власників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що призводить до ефективного захисту порушених прав позивача та практичній реалізації судового рішення. Спірна квартира вибула з володіння її власника ОСОБА_1 поза його волею, внаслідок неправомірних дій, отже він має законне право на повернення майна у власне володіння (власність).
Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від  відповідачів нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18
З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.
Задоволення позову та витребування спірного майна у відповідачів як добросовісних набувачів на користь позивача не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушеного права позивача, якого у незаконний спосіб було позбавленого єдиного належного йому на праві власності житла.
При цьому колегія суддів ураховує інтереси позивача як власника спірної квартири, який здійснює захист свого порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, вважає, що права та інтереси власника ОСОБА_1 , який позбувся права власності, у тому числі і володіння квартирою внаслідок злочинних дій, за обставин цієї справи перевищують інтереси добросовісних набувачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вказані особи не позбавлені права на відшкодування за рахунок продавця майна майнової шкоди та збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.
Стосовно доводів скаржника щодо проведеної судової почеркознавчої експертизи  та порушення порядку проведення експертизи, колегія суддів вважає, що вказані доводи є необґрунтованими та безпідставними..
Так, статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. 
Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (ст. 3 Закону України «Про судову експертизу»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (заява № 61679/00) зазначається, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи, і тому складає невід`ємну частину судової процедури; більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання.
Згідно до п. 1.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі експертизи та дослідження) судовим експертам державних спеціалізованих науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України та атестованим судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, їх обов`язки, права та відповідальність, організація проведення експертиз та оформлення їх результатів здійснюються у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним, Цивільним процесуальним, Господарським процесуальним кодексами України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Кодексом адміністративного судочинства України, Митним кодексом України, Законами України «Про судову експертизу», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності та цією Інструкцією.
Частиною 2 ст. 113 ЦПК України встановлено, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Згідно п.п. 2 п. 2.1 розділу ІІ. Права, обов`язки та відповідальність експерта, Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, експерт має право відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи.
Відповідно до п. 4.4 розділу IV. Організація проведення експертиз (досліджень) та оформлення їх результатів, якщо отримані матеріали оформлені з порушеннями, які виключають можливість організації проведення експертизи, керівник експертної установи терміново у письмовій формі повідомляє про це орган (особу), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).
Якщо орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), не вживає належних заходів для усунення цих перешкод, керівник експертної установи по закінченні тридцяти календарних днів з дня направлення повідомлення повертає йому (їй) матеріали.
Із матеріалів справи вбачається, що судовий експерт звертався до суду із клопотанням про надання додаткових матеріалів та зразків почерку та підпису позивача (а.с.188, т. ІІ). Судом було вжито заходи щодо відшукування зазначених експертом у клопотанні документів, проте листом позивач повідомив суд про неможливість подання таких зразків, оскільки підприємства на яких він працював у періо д з 2000 по 2015 роки вже не існують, деякі ліквідовані, а у Центрі зайнятості йому відмовили у видачі таких документів посилаючись на їх відсутність та наявність інформації щодо позивача у електронній базі (а.с. 190-193, т. ІІ). Також апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не повертались із експертної установи через ненадання додаткових документів та зразків підпису і почерку позивача, порушень експерт не встановив. Натомість експертом було проведено експертизу та надано висновок, що підтверджує факт достатності матеріалів та зразків для проведення почеркознавчої експертизи. Конкретну кількість зразків підпису, що необхідно відібрати для проведення почеркознавчої експертизи, визначає експерт у кожному окремому випадку.
Колегія суддів звертає увагу, що у справі, яка переглядається, підставою звернення до суду ОСОБА_1 із даним позовом слугувало незаконне, проти його волі, позбавлення житла, що мало місце після його викрадення невідомими особами та утримання тривалий період часу у невідомому місці. Зазначене надає суду підстави уважати, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості надати додатково витребувані експертом документи і зразки, що також було ураховано експертами  при проведенні судової почеркознавчої експертизи.
Відповідачем ОСОБА_4 не надано вмотивованих доказів помилковості чи необгрунтованості вказаного висновку експертів, або доказів, що висновок експертизи суперечить іншим матеріалам справи чи викликає сумніви в його правильності, а тому доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого врахування судом Висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертих від 23 грудня 2021 року       № 28052/28053/21-32 судом є безпідставними. Такі доводи апелянта по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, незгоди ОСОБА_4 з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду. Судом достеменно встановлено, що ОСОБА_1 не мав наміру відчужувати належну йому квартиру та не видавав довіреність ОСОБА_2 із повноваженнями діяти від його імені для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.
З приводу долученого до матеріалів справи Консультативного висновку, складеного 14.02.2022 ТОВ «Київський експертно - дослідний центр» за результатами рецензування висновку експертів №28052/28053/21-32 від 23.12.2021 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, колегія суддів уважає, що такий висновок є недопустимим доказом та не може бути врахований при розгляді даної справи, оскільки процесуальним законом не передбачено інституту рецензування експертних висновків, натомість зазначено, що такі висновки підлягають оцінці на рівні з іншими доказами, наявними у справі. Порядком проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 25.05.2015 за № 775/5, врегульовано інститут рецензування висновків, який запроваджено з метою вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків. При цьому, зі змісту Порядку вбачається, що таке рецензування не проводиться з метою спростування чи підтвердження висновків.
Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при вирішенні спору у даній справі підлягає врахуванню експертний висновок №28052/28053/21-32 від 23.12.2021, складений судовими експертами Науково-дослідного центру судової експертизи, які були попереджені про кримінальну відповідальсть за дачу завідомо неправдивого висновку та які дійшли висновку про достатність наданих на дослідження документів для дачі відповідей на поставлені судом перед ними питання.
Хибними є доводи апеляційної скарги щодо необгрнутованої відмови суду у  застосуванні позовної давності у даних правовідносинах.
Так, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4   просив суд про застосування позовної давності.
Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.
За змістом частини першої статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 02 травня 2018 року. Про порушенння свого права позивачу стало відомо в липні 2015 року, після того як його було звільненно із місця, де він незаконного, проти його волі, утримувався невідомими особами, які його викрали, тобто починаючи з 08.07.2015. Довідатися раніше про порушення свого права ОСОБА_1 з урахуванням зазначених обставин не міг. Відповідачі не надали суду доказів того, що про видачу довіреності та про продаж квартири позивачеві було відомо до липня 2015 року.
Ураховуючи, що ОСОБА_1 дізнався про порушене своє право у липні 2015 року, а до суду із даним позовом звернувся у травні 2018 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що такий позов ОСОБА_1 подав у межах трирічного строку позовної давності, а тому вірно вважав, що позивач не пропустив строк звернення до суду (позовну давність) з метою відновлення свого порушеного права.
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_4 про застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Отже на підставі наданих позивачем та отриманих у ході розгляду справи належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювана довіреність ОСОБА_1 не підписувалась, відтак він не мав волевиявлення на передачу ОСОБА_2 прав на відчуження спірної квартири та укладення договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання довіреності від 25.02.2015 виданої від імені позивача на ім`я ОСОБА_2 , а також договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 14.05.2015 недійсними. У свою чергу ОСОБА_4 не надав у розпорядження суду першої та апеляційної інстанції доказів на спростування зазначених обставин та непогоджуючись із результатами судової почеркознавчої експертизи проведеної на виконання ухвали суду, будь - яких клопотань про призначення додаткової або повторної судової почеркознавчої експертизи не заявляв, не заявляв такого клопотання він і в суді апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду щодо застосування позовної давності, щодо добросовісності, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки висновки суду першї інстанції викладені у рішенні не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення, яке переглядається, ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до невірного тлумачення норм закону та переоцінки доказів у справі.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), як це визначено у частинах першій-третій статті 89 ЦПК України.
Отже, жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування відмови у прийнятті заперечень відповідача. 
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. 
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_4 , колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів. Зроблено вірний висновок у тому, що позивачем доведено порушення його право на власність, та позбавлення його нерухомого майна проти його волі, а тому таке майно підлягає поверненню власнику.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_6 , без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 12 грудня 2022 року.

Судді
                                                                                                    Л. Д. Поливач
 
                                                                                                    А. М. Стрижеус
 
                                                                                                    О. І. Шкоріна