П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/19216/21-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Воробйова І.А.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   

30 серпня 2022 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Білої Л.М. , 
секретар судового засідання: Лунь Т. С., 
за участю:
представника позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача: Сосницької Ірини Віталіївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вінницької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Вінницької обласної прокуратури, в якому просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р. у відповідності до вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру";
- зобов`язати Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_2 недоотриману заробітну плату, виходячи з розміру посадового окладу визначеного у відповідності до частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористалась та не подала відзив на апеляційну
Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив суд її задовольнити.
Представник позивача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог,   колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 01.11.2001 р. ОСОБА_2 призначена на посаду помічника прокурора Томашпільського району, з 23.06.2012 р. призначена на посаду старшого прокурора та з 12.08.2016 р. призначена прокурором Томашпільського відділу Могилів- Подільської місцевої прокуратури Вінницької області.
Позивач проходила атестацію прокурорів, однак неуспішно, що не заперечується сторонами, відтак, 20.10.2021 року наказом Вінницької обласної прокуратури № 1368к позивачку звільнено з посади прокурора Томашпільського відділу Могилів- Подільської місцевої прокуратури Вінницької області.
Враховуючи, що позивачка не пройшла атестацію, оплата її праці здійснювалась відповідачем на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року № 505 (надалі Постанова № 505).
Не погодившись із розміром нарахування заробітної плати позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначаються Законом України "Про прокуратуру" (далі- Закон №1697-VII).
Стаття 16 Закону №1697-VII зазначає, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Відповідно до положень статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: прокурора регіональної прокуратури - 1,2; прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
Частина друга статті 19 Конституції України передбачено, що органи прокуратури України та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до вимог п. 26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України установлено, що норми і положення, зокрема, ст. 81, п. 13,14 р. перехідні положення Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.
25.09.2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113 (надалі Закон № 113).
Відповідно до п. 3 р. II. Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113 до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Як вже зазначалось, постановою Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури є Постанова № 505.
Але при цьому, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року визнано неконституційним положення п. 26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
П. 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Водночас, ч. 2 ст. 152 Конституції України, ч. 1 ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні від 30.09.2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08.12.2004 року № 2222-IV(справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
За таких обставин, дія окремого положення п. 26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020 року.
Крім цього, на теперішній час, як вже зазначалось, є чинними положення Закону № 113 щодо збереження за прокурорами регіональних, місцевих прокуратур відповідного правового статусу, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення, зокрема, до обласної прокуратури, окружної прокуратури. І саме на цей зазначений період оплата праці працівників регіональних, місцевих прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505.
Колегія суддів звертає увагу, що  згідно вимог ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Так, предметом спору по цій справі є спірний період з 26.03.2020 року щодо невиплати позивачеві заробітної плати згідно вимог ст. 81 Закону.
Як встановлено із розрахункових листів ОСОБА_2 за 2020 і 2021 роки в період з 26.03.2020 року позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата згідно із вимогами Постанови № 505, зокрема з підстав того, що позивачка не переведена до окружної прокуратури, не здійснює функції прокурора, відповідно, не набула права на отримання заробітної плати згідно ст. 81 Закону.
Як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, позивач  з 26.03.2020 року обіймає посаду прокурора, її робоче місце знаходиться в Тульчинській окружній прокуратурі Вінницької області. Позивач здійснювала у спірний період свої повноваження з урахуванням наданих їй умов роботи, виконувала надані повноваження. Відповідачем здійснювалось нарахування позивачці заробітної плати, її трудова книжка також знаходилась у відповідача.
Отже, за позивачем зберігається її статус прокурора та вона фактично приступила до роботи в Тульчинській окружній прокуратурі, відповідно, у наявності виконання усіх умов щодо фактичного переведення позивачки до вказаної прокуратури.
У зв`язку з чим, колегія судді вважає безпідставним твердження апелянта, що на позивача не розповсюджується умови оплати праці згідно ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".
Водночас, колегія суддів зауважує, що у відповідності до вимог  Закону № 113 не на період проведення атестації за прокурорами зберігаються умови щодо оплати їх праці у відповідності до Постанови № 505, а саме на період до їх переведення.
Більше того, колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції, що спірні правовідносини регулюються саме спеціальним законом, яким є Закон України "Про прокуратуру", а також на неможливість звуження змісту та обсягу конституційних прав та свобод громадянина.
У відповідності до вимог ч.. 2 ст. 6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, в якій також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).
Також суд звертає увагу, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах /"Лелас проти Хорватії",/ заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і /"Тошкуце та інші проти Румунії",/ заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі /"Лелас проти Хорватії"/, п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі /"Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"/, п. 58, а також рішення у справі /"Ґаші проти Хорватії"/, заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007 року, та у справі /"Трґо проти Хорватії",/ заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009року).
З огляду на вищеаведені обставини та правові норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р. у відповідності до вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру", а тому з метою повного та належного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати нарахувати та виплатити недоотриману заробітну плату, виходячи з розміру посадового окладу визначеного у відповідності до частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р.
Згідно частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   05 вересня 2022 року.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Біла Л.М.