ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року 
м. Черкаси   

Справа № 699/276/20		
Провадження № 22-ц/821/1500/22		
категорія: 311020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
секретарів: Ярошенка Б. М., Винник І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне акціонерне товариство Виробниче об`єднання «Восход»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства Виробниче об`єднання «Восход» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у складі головуючої судді Свитки С. Л., повний текст рішення складено 06.09.2022, -

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

14.04.2020 ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним позовом.
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона, в період з 22.12.2004 по 31.07.2017, працювала у ПрАТ Виробниче об`єднання «Восход» на наступних посадах: начальника бюро маркетингу за наказом № 100 від 22.12.2004, бухгалтера за наказом № 8 від 21.06.2005 та головного бухгалтера за наказом № 11-к від 19.02.2007 на якій працювала до звільнення. Звільнена на підставі наказу № 14 від 31.07.2017 за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КзПП України. 
Зазначає, що в день звільнення з нею не провели остаточного розрахунку в частині  виплати компенсації при звільненні за невикористану відпустку за період з 22.12.2015 по 22.12.2016.
До звільнення вона не отримувала компенсацію за невикористану відпустку. Наказ про звільнення мав вказівку на виплату компенсації за невикористану відпустку за період з грудня 2016 року по день звільнення 31.07.2017. 
Вказує, що отримала акт від Держпраці за її скаргою на відповідача. За період роботи ОСОБА_1 не використала відпустки 10 днів за період з 22.12.2015 по 22.12.2016. Середньоденна заробітна плата позивача становить 295,12 грн, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 986 днів. Отже, сума середнього заробітку позивача з моменту звільнення до подання позовної заяви, становить 290 988, 32 грн.
Зазначає, що вона усно зверталася протягом 2018-2019 років до відповідача, а 20.12.2019 звернулася письмово до відповідача. Про порушення своїх прав позивачу було відомо у 2018 році, але раніше не могла звернутися до суду через відсутність доказів. ПрАТ «Восход» надав їй докази згідно ухвали від 27.03.2020 лише 06.04.2020.
Просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 2 951,20 грн; середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення (станом на 13.04.2020 сума становить 290 988,32 грн).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем не підтверджено, що при звільненні ПрАТ Виробниче об`єднання «Восход» з позивачем ОСОБА_1 не був проведений розрахунок.
Зокрема, висновком експерта від 27.01.2022 № 2021-0006 судового експерта Морозової І. М. підтверджується, що з ОСОБА_1 при звільненні повністю проведено розрахунок, крім цього надлишок виплачених коштів становить 4 361,17 грн.
Приписами ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в ред. на час подачі позову до суду) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, внесено зміни в ст. 233 КЗпП України, зокрема працівник має право звернутися до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Проте станом на час подачі ОСОБА_1 вказаного позову не було обмежень строку при подачі позову до суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 17 жовтня 2022 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Сенченков І. Г. просив суд скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2021 року та ухвали нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що під час її звільнення залишились невикористаними 10 днів відпустки, які в свою чергу не були компенсовані позивачу.
Проте, під час розгляду справи відповідач надав до суду зовсім іншу особову картку працівника ОСОБА_1 , яка була створена ним же після звернення позивача.
Зазначає, що особова картка працівника повинна зберігатись в архіві впродовж 75 років після звільнення згідно наказу Мінюсту України № 578/5 п. 499 від 12.04.2012.
Вважає, що виправлена особова картка працівника ОСОБА_1 створена з порушенням вимог чинного законодавства і, незважаючи на це, вона була використана як первинний документ при складенні Бухгалтерської довідки від 20.12.2019 «До розрахунку обліку відпусток за період з 2004 по 2017 рік» і взята за основу при проведенні судової економічної експертизи.
При цьому перевірити правильність записів немає можливості, оскільки саме ті документи, що підтверджують записи щодо обліку відпусток були знищені згідно Акту №1 від 05.06.2019 про вилучення для знищення документів, які не підлягають зберіганню. 
Судовий експерт та суд не звернули уваги, що для проведення експертизи були надані штатні розписи та табелі обліку робочого часу в період з грудня 2004 року по січень 2014 року, термін зберігання яких становить 75 років.
На думку скаржника, надані відповідачем докази є недопустимими та не повинні братися до уваги судом. Крім того, надані відповідачем докази з порушенням процесуального строку, без надання доказів поважності їх пропуску. Відповідно висновок експерта від 27.01.2022 № 2021-0006 не може бути взятий до уваги, оскільки проведений на підставі недопустимих доказів відповідача.
Крім того, суд безпідставно відмовив позивачу у клопотанні про призначення повторної судової економічної експертизи, незважаючи на суперечливість висновку експерта Морозової І. М. матеріалам справи та первинним бухгалтерським документам.
28 листопада 2022 року на адресу суду надійшов відзив ПрАТ ВО «Восход» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому останнє просило суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31.08.2022 без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно довідки ПрАТ «Восход» від 12.02.2020 № 13-К, ОСОБА_1 працювала у ПАТ «Виробниче об`єднання «Восход», з 30.05.2017 перейменовано на ПрАТ ВО «Восход» з 22.12.2004 по 31.07.2017. Прийнята на підставі наказу № 100 від 22.12.2004. На дату звільнення ОСОБА_1 виплачено 10 667,73 грн, заборгованість відсутня (т.1 а.с. 15).
Відповідно до наказу про припинення трудового договору № 8 зазначено звільнити ОСОБА_1 з 31.07.2017 з посади головного бухгалтера за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, компенсація за невикористану відпустку за період з 22.12.2016 по 31.07.2017 становить 16 календарних днів. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 31.07.2017, що засвідчує її особистий підпис (т. 1 а.с. 40, 179).
З довідки, виданої ПрАТ «ВО «Восход» № 141 від 02.04.2020 вбачається, що з 22.12.2004 ОСОБА_1 працювала на посаді начальника бюро маркетингу, з 21.06.2005 працювала на посаді бухгалтера, з 19.02.2007 по 31.07.2017 – на посаді головного бухгалтера (т. 1 а.с. 38-39, 195).
За 2015-2017 роки, ПрАТ «ВО «Восход» надавалась  ОСОБА_1 щорічна основна відпустка на підставі наказів: № 102 від 04.07.2017 на 2 календарних дні, за період з 22.12.2016 по 22.12.2017, № 144 від 01.09.2016 на 6 календарних дні, за період роботи з 22.12.2015 по 22.12.2016, № 44 від 27.04.2016 на 10 календарних дні, за період з 22.12.2015 по 22.12.2016, № 66 від 15.06.2015 на 27 календарних дні, за період роботи з 22.12.2014 по 22.12.2015, № 140 від 31.12.2014 на 3 календарних дні, за період з 22.12.2014 по 22.12.2015, № 15 від 24.02.2017 на 4 календарних дні за період роботи з 22.12.2015 по 22.12.2016(т. 1 а.с. 22-27, 200-201, 203, 205-207).
Відповідно до наказу ПрАТ «ВО «Восход» від 19.06.2015 № 63-к ОСОБА_1 відкликано з щорічної основної відпустки з 30.06.2015 з оплатою за невикористані дні щорічної відпустки як компенсації (т.1 а.с. 202).
Наказом ПрАТ «ВО «Восход» від 25.05.2016 №87-к ОСОБА_1 відкликано з щорічної основної відпустки з 18.05.2016 з оплатою за невикористані дні щорічної відпустки як компенсації (т.1 а.с. 204).
Згідно наказу ПрАТ «ВО «Восход» від 26.11.2014 № 179-к ОСОБА_1 надано компенсацію за невикористану відпустку за 9 календарних днів, за період з 22.12.2013 року по 22.12.2014 року (т.1 а.с. 28).
Розрахунково-платіжна відомість за період з 22.12.2004 по 31.07.2017 містить розшифровку видів нарахувань ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 29-37). 
Відомості про отримані доходи також містяться у індивідуальних відомостях про застраховану особу у Пенсійному фонді України (т. 1 а.с. 41-42).
Згідно бухгалтерської довідки від 20.12.2019, виданої ПрАТ «ВО «Восход», в результаті інвентаризації активів та зобов`язань підприємства перед складанням річної фінансової звітності, виявлені ненавмисні помилки кадрової служби та помилки головного бухгалтера підприємства в облікових регістрах, а саме - невірно розраховані розрахунки по обліку нарахування та виплати відпусток та компенсацій працівниці ОСОБА_1 за період з 2004 року по 2017 рік. 
Також в довідці зазначено, що разом за період перебування у трудових відносинах з підприємством працівниці мало бути нараховано 302 календарних дні основної відпустки та 65 календарних днів додаткової відпустки на загальну суму 30 318,69 грн. Фактично виплачено/компенсовано 312 календарних днів основної відпустки та 65 календарних днів додаткової відпустки на загальну суму 32 479,57 грн, зокрема: за ненормований робочий день - 5 календарних днів на рік на посаді начальника бюро маркетингу з 22.12.2004 по 20.06.2005, за ненормований робочий день - 4 календарних дні на посаді бухгалтера з 21.06.2005 по 18.02.2007, за ненормований робочий день - 6 календарних днів на рік - на посаді головного бухгалтера з 19.02.2007 по день звільнення. Відхилення складає 10 календарних днів на суму 2 160,88 грн, тобто, фактично на дату звільнення працівник мав наперед використані дні основної відпустки кількістю 10 календарних днів. 
Крім того, у вказаній довідці наведено вірні, після виправлення помилок, розрахунки кількості днів відпусток (компенсацій) за 2004-2017 роки та виправлення сум нарахування та виплати відпусток та компенсацій працівниці ОСОБА_1 (т. 1 а.с.155-177).
В особовій картці ОСОБА_1 містяться відомості щодо наданих відпусток та компенсації за невикористані відпустки (т. 1 а.с.180).
Наказом ПрАТ «ВО «Восход» від 31.05.2019 №27/2 прийнято рішення щодо приведення у відповідність наказів, особової картки працівника форми П-2, відповідно встановленій формі, затвердженій наказом Державного комітету статистики України та Міністерства оборони України від 25 грудня 2009 року № 495/656 «Про затвердження типової форми первинного обліку № П-2 «Особова картка працівника» на підставі доповідної записки в.о. начальника відділу кадрів ОСОБА_3 , згідно якого приведено у відповідність вказані документи (т. 1 а.с. 185-189, 190 -193).
У ході проведення інспекційного відвідування ПрАТ «ВО «Восход» управлінням Держпраці у Черкаській області не виявлено порушення трудового законодавства відносно  ОСОБА_1 , що стверджується Актом № ЧК 315/2181/АВ від 30.06.2020 (т. 1 а.с. 208-221).
За клопотанням ПрАТ «ВО «Восход», ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 09.03.2021 призначено судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи підтверджується документально і нормативно висновки бухгалтерської довідки ПрАТ «Восход» від 20.12.2019 «До розрахунку обліку відпусток за період з 2004 року по 2017 рік» щодо надлишку нарахувань, виплат відпускних та компенсації відпусток ОСОБА_1 в кількості 10 календарних днів на суму 2160,88 грн? (т. 2 а.с. 25-30).
Відповідно до висновку судового експерта Морозової І. М. від 27.01.2022 № 2021-0006, документально і нормативно частково підтверджуються висновки бухгалтерської довідки ПрАТ «Восход» від 20.12.2019 «До розрахунку обліку відпусток за період з 2004 року по 2017 рік» щодо надлишку нарахувань, виплат відпускних та компенсації відпусток ОСОБА_1 в кількості 11 календарних днів на загальну суму 4 361,17 грн (т. 2 а.с.136-194, т. 3 а.с. 49-115).
Також зазначила, що у висновку експерта нею допущені технічні помилки, а саме відсутній її підпис, що вона попереджена про кримінальну відповідальність та вказані інші ініціали позивача. Вказані технічні помилки нею усунуті і не впливають на зміст висновку.

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно зі ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Частиною 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки», зокрема передбачено, що в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Статтею 4 ЗУ «Про відпустки» передбачені види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати від 8 лютого 1995 року N 100, для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
За пунктом 7 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, - встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Закріплені у ст. ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, при недотриманні роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала в ПрАТ «ВО «Восход» з 22.12.2004 по 31.07.2017, звільнилася з посади головного бухгалтера за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. 
При звільненні із позивачем вчасно проведено розрахунок, зокрема здійснено компенсацію за не використану відпустку, що відображено в наказі про звільнення № 8 від 31.07.2017, довідці ПрАТ «ВО «Восход» від 12.02.2020 № 13-К та бухгалтерській довідці від 20.12.2019, виданій ПрАТ «ВО «Восход».
В Акті інспекційного відвідування (невиїздного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю Управління праці у Черкаській області № ЧК 315/2118/АВ від 30.06.2020 зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлена із наказом про припинення трудового договору під підпис в день звільнення 31.07.2017. Нараховані, згідно відомості нарахування, кошти за липень 2017 року, в тому числі компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, перераховані на картковий рахунок ОСОБА_1 в день звільнення, про що свідчить платіжне доручення від 31.07.2017 № 3606. Відповідно до Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, трудову книгу ОСОБА_1 отримано особисто під підпис. Тобто, в ході проведення інспекційного відвідування ПрАТ «ВО «Восход» управлінням Держпраці у Черкаській області не виявлено порушення трудового законодавства відносно ОСОБА_1 . 
У вказаному Акті також зазначено, що не виявлено порушень щодо складення Акту про вилучення для знищення документів, які не підлягають зберіганню від 05.06.2019 № 1, затвердженого директором Бабичем Р. Ю.
Згідно висновку експерта від 27.01.2022 №2021-0006 судового експерта Морозової І. М. документально і нормативно частково підтверджується висновки бухгалтерської довідки ПрАТ «Восход» від 20.12.2019 «До розрахунку обліку відпусток за період з 2004 року по 2017 рік» щодо надлишку нарахувань, виплат відпускних та компенсації відпусток ОСОБА_1 в кількості 11 календарних днів на загальну суму 4361,17 грн.
Під час проведення експертизи, експертом була досліджена особова карта працівника ОСОБА_1 та доповідна записка кадрової служби щодо усунення помилок. В особовій картці було допущено ряд порушень її ведення, окремі записи були виконані олівцем. Предметом дослідження експертизи були лише первинні бухгалтерські та кадрові документи, колективні договори. Тривалість додаткових відпусток розраховувалась експертом на підставі первинних документів. Під час проведення експертизи були виявлені неправильні нарахування. Первинними бухгалтерськими документами є: платіжні відомості, доручення, касові книги. 
Вказаний висновок експерта є належним, допустимим доказом, а тому апеляційний суд враховує його при прийнятті рішення по справі.
На ряду з цим ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про призначення у справі повторної судової економічної експертизи залишити без задоволення.
Ухвала мотивована тим, що заявником не надано належних, достовірних доказів того, що висновок експертизи виготовлений з порушенням норм законодавства, надані ж докази не дають підстав для висновку про призначення повторної економічної експертизи в суді апеляційної інстанції.
З викладеного вбачається, що як Актом Управління праці у Черкаській області, так і висновком експерта встановлено відсутність заборгованості по відпускних та компенсаціях відпусток ОСОБА_1 .
Крім того, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді головного бухгалтера та отримавши розрахунок в день звільнення 31.07.2017, звернулась до відповідача із вимогою доплатити спірний розмір компенсації лише 20.12.2019, а до суду лише 15.04.2020, тобто будучи достеменно обізнаною із нарахованими сумами, належними їй при звільненні, в тому числі кількістю календарних днів за які їй нараховано компенсацію за невикористану відпусту (16) та період за який її нараховано (з 22.12.2016 по 31.07.2017), ОСОБА_1 тривалий час не мала жодних претензій до нього. 
Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що стороною позивача не доведено, що ПрАТ ВО «Восход» не був проведений з ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні, відповідно відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31 серпня 2022 року у даній справі слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу – без задоволення.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 05 грудня 2022 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук 

О. В. Карпенко