ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року	Львів	Справа № 380/14376/21 пров. № А/857/8372/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Обрізка І.М., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Коморним О.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                   в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – ГУ ПФУ, пенсійний орган. відповідач) в частині відмови у призначенні, перерахунку та виплаті йому пенсії за вислугу років з 12.10.2019, відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992 (далі – Закон №2262-XII) та зобов`язати відповідача призначити, перерахувати та виплатити йому з 12.10.2019 та з урахуванням виплачених сум, пенсію за вислугу років відповідно до вказаної норми Закону №2262-XII у розмірі 70 % відповідних сум грошового забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 позовні вимоги були задоволені повністю. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що по суті позивач фактично оскаржує розмір призначеної пенсії. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 21.10.2019 за №уч-57091 скеровано документи для призначення позивачу пенсії за вислугу років, зокрема подання, грошовий атестат та його заяву. Як вбачається з подання про призначення пенсії на час звільнення зі служби 11.10.2019 вислуга років позивача для призначення пенсії складає 19 років 10 місяців 06 днів. З даним поданням позивач був ознайомлений. Звертає увагу, що у поданні не зазначено наявність календарної та пільгової вислуги для призначення пенсії. Крім того, у поданні зазначено наявність страхового стажу на 11.10.2019, який заповнюється для призначення пенсії згідно п. «б» ст.12 Закону №2262-XII. Вказане подання було складене та скероване для призначення позивачу пенсії відповідно до п. «б» ст.12 Закону №2262-XII, що позивачем не оскаржувалось. Отже, на час звільнення зі служби позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років на загальних підставах відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262-XII. Зарахування вислуги років у пільговому обчислені для призначення пенсії за вислугу років дана стаття не передбачає. Відтак, ГУ ПФУ не мало правових підстав для не призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст.12 Закону №2262-XII на підставі документів скерованих уповноваженим на це органом. Крім того, позивач не мав на час звільнення необхідної календарної вислуги років, а саме 24 календарних років та 6 місяців і більше.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного. 
З матеріалів справи видно, що згідно з послужним списком ОСОБА_1 був призваний 22.12.1992 на військову службу, з якої його звільнено в запас Збройних Сил України (далі - ЗСУ) 11.11.1994.
30.12.1997 ОСОБА_1 було прийнято на військову службу за контрактом до Прикордонних військ України, де він проходив військову службу, у тому числі в подальшому у Державній прикордонній службі України (далі - ДПСУ) на посадах осіб сержантського та старшинського складу до 21.02.2013.
Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) ДПСУ №37-ос1 від 18.02.2013 було припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та звільнено прапорщика ОСОБА_1 з військової служби через сімейні обставини в запас, а наказом начальника цього ж загону №41 ос 1 від 21.02.2013 виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.
Відповідно до архівного витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) ДПСУ №37-ос 1 від 18.02.2013 вислуга років військової служби ОСОБА_1 станом на 21.02.2013 становила в календарному обчисленні 17 років 00 місяців 10 днів, пільгова вислуга 07 років 04 місяці 14 днів, що разом становить вислугу військової служби 24 роки 04 місяці 24 дні.
Згідно інформації, відображеної у витягу з послужного списку 15.12.2016, ОСОБА_1 було повторно прийнято на військову службу за контрактом до ЗСУ.
Відповідно до витягу з наказу командира 355 навчального механізованого №103-РС полку від 09.10.2019, прапорщика ОСОБА_1 було звільнено в запас ЗСУ та наказом командира військової частини НОМЕР_2 №241 від 11.10.2019 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Календарна вислуга років ОСОБА_1 на час повторного звільнення із військової служби станом на 11.10.2019 відповідно до наказу №241 від 11.10.2019 становить 19 років 10 місяців 06 днів, а з огляду на розрахунок вислуги років страховий (трудовий стаж) становить 27 років 04 місяці 11 днів.
Відповідно до протоколу від 12.10.2019 за пенсійною справою №1301020697, відповідачем було призначено позивачу пенсію за вислугу років у розмірі 52% грошового забезпечення, вислуга років становить 27, а календарна – 19,8.
На заяву представника позивача ОСОБА_2 від 01.07.2021 щодо перерахунку та виплатити з часу набуття права на пенсію за вислугу років з 12.10.2019 пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262-XII з урахуванням вислуги військової служби ОСОБА_1 27 років 02 місяці 20 днів в розмірі 70% відповідного грошового забезпечення з відрахуванням раніше проведених виплат ГУ ПФУ листом №10170-8870/К-52/8-1300/21 від 03.08.2021 у перерахунку протиправно відмовило, мотивуючи таку відмову відсутністю у позивача необхідної календарної вислуги років військової служби.
Вважаючи дії пенсійного органу протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день повторного звільнення з військової служби 11.10.2019 вислуга років військової служби позивача становила 27 років 02 місяці 20 днів в пільговому обчисленні, а тому позивач набув право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262-XII у розмірі 70 % грошового забезпечення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України громадянам ґарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначено положеннями Закону №2262-ХІІ.
Відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262-XII, пенсія за вислугою років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1 - 2 цього Закону, незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше. 
Згідно ч.4 ст.17 Закону №2262-ХІІ, при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.
Відповідно до статті 171 Закону №2262-ХІІ, порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ).
Тобто, законодавець чітко встановлює можливість призначення пенсії за вислугу років, із зарахуванням в її період вислуги років на пільгових умовах.
Постанова КМУ №393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393) визначає, що до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони та інших військових формувань, створених Верховною Радою України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, а також особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті ж статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсій згідно з пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.
Відповідно до п.п. «а» п.3 Постанови №393, до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за три місяці - час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції; час проходження служби, протягом якого особа брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Відповідно до п.п. «в» п.3 Постанови №393, до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяця - на заставах, постах, у комендатурах, відділеннях КПП, маневрових групах зі змінними заставами, на кораблях і катерах, що несуть службу по охороні державного кордону України, інших підрозділах Державної прикордонної служби за Переліком, затвердженим Адміністрацією Державної прикордонної служби України.
Закон №2262-ХІІ, зокрема, у пункті «а» статті 12 визначає мінімальний розмір вислуги, необхідної для призначення пенсії за вислугою років за цим Законом та для позивача він складає 24 календарних роки і більше.
У свою чергу, положеннями статті 171 Закону №2262-ХІІ та п.п. «а», «г» п.3 Постанови №393 передбачено визначення вислуги років у пільговому обчисленні, а доводи відповідача з покликанням на необхідність врахування виключно календарної вислуги років є необґрунтованими та суперечать положенням зазначених нормативно-правових актів.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.03.2021 по справі №805/3923/18-а та постанові від 14.04.2021 по справі №480/4241/18.
З матеріалів справи видно, що вислуга років військової служби ОСОБА_1 станом на 21.02.2013 становила в календарному обчисленні 17 років 00 місяців 10 днів, пільгова 07 років 04 місяці 14 днів, що разом становило вислугу років військової служби 24 роки 04 місяці 24 дні.
Станом на день повторного звільнення з військової служби 11.10.2019, вислуга років військової служби позивача становила 27 років 02 місяці 20 днів в пільговому обчисленні.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з часу звільнення позивач набув право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262-ХІІ у розмірі 70% грошового забезпечення.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.171 Закону №2262-ХІІ та Порядку №393, при призначенні пенсій згідно п. «а» ст.12 Закону №2262-ХІІ, враховується саме пільгова вислуга років. 
При цьому, Законом №2262-ХІІ не встановлено виключень з того, що роки вислуги в пільговому обрахуванні не можуть зараховуватись до вислуги років для призначення особі відповідної пенсії.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ГУ ПФУ протиправно відмовило ОСОБА_1 у призначенні, перерахунку та виплаті з 12.10.2019 пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262-ХІІ.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                              п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року по справі №380/14376/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	С. М. Шевчук