П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/26371/21	
Головуючий в 1 інстанції: Хурса О. О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Турецької І. О.
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2022 року у справі за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2021 року громадянин Афганістану ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної міграційної служби України (далі – ДМС України) в якому просив:

-          визнати протиправним та скасувати рішення від 23.07.2021 №248-21, яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
-          зобов`язати прийняти рішення про визнання його та його малолітнього сина  біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що є громадянином Афганістану, де існує ризик його переслідування за ознаками його належності до певної соціальної групи, а саме: інші цивільні особи, які вважаються такими, що підтримують уряд або міжнародне товариство та співробітники гуманітарних організацій та організацій, що працюють у галузі розвитку.
Так, позивач пояснює, що в країні його громадянської належності наявна ситуація загальнопоширеного насильства та військових дій, а тому у нього є об`єктивні підстави побоювань за своє життя і здоров`я.
Поряд з цим, за його поясненнями, в Афганістані він був засновником громадської організації NGO «Organization for Health, Education and Livelihood Progress and Promotion» (OHELPP), діяльність якої мала декілька напрямків, а саме: відновлювальні джерела енергії (застосування сонячної батареї), організації доступу до жіночих засобів гігієни, переробка пластику. Як наслідок проведення такої діяльності, він співпрацював з Урядом Афганістану та іноземними партнерами з Індії та Сполучених Штатів Америки та прагнув поліпшити становище вразливих категорій осіб та на покращити гуманітарну ситуацію в окремих районах Афганістану. 
За таких обставин він та його сім`я зазнала переслідувань з боку членів угрупування «Талібан»,  зокрема,  шляхом отримання листів з погрозами.
Позивач також акцентує увагу на тому, що його обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань підтверджуються інформацією по країні походження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, заявлений позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина   ОСОБА_2 ,  задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував рішення ДМС України від 23.07.2021 №248-21 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язав повторно розглянути його заяву та вирішити питання про визнання позивача та малолітнього сина   ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо 

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції врахував діяльність позивача в неурядової організації «HELPP» та поважав необґрунтованими припущення міграційної служби, що містяться  у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.06.2021 щодо недоведення обставин отримання заявником погроз від представників угрупування «Талібан».
Суд першої інстанції також проаналізував ситуацію, яка склалася в Афганістані та зазначив, що з 15.08.2021 угрупування «Талібан», за допомогою терору та вбивств остаточно взяло під свій контроль владу над всією територією Афганістану. 
Далі, суд з`ясував, що з боку угрупування «Талібан», наразі спостерігаються озброєні напади на мирних жителів, що є серйозним порушенням міжнародного гуманітарного права, а тому громадяни Афганістану покидають свою країну.
Окрім того, суд спирався на позицію УВКБ ООН щодо повернення осіб до Афганістану від 25.08.2021 №366/21, де закликано всі країни дозволити особам, які залишають Афганістан в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що, на теперішній час, в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає у нього побоювання за життя та можливі переслідування.

Далі суд першої інстанції, спираючись на вимоги частини 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також на «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 №649, вважав, якщо неповнолітня особа супроводжується одним з батьків (або двома) або іншим членом сім`ї, які відповідають за неї, і якщо ця особа просить про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, то цей статус для неповнолітньої особи буде визначатися, виходячи з принципу єдності сім`ї.
За такого правового регулювання, суд першої інстанції вирішив захистити права малолітнього ОСОБА_2 в межах надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, в частині зобов`язання органу міграційної служби прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд поважав, що це є передчасним та буде мати ознаки втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
Обґрунтовуючи таку правові позицію, суд зазначив, що повторно розглядаючи заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_2 , міграційна служба,  приймаючи рішення, повинна врахувати оновлену інформацію по країні походження заявника та висновки суду, викладені в судовому рішенні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, представник ДМС України, в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтування доводів апеляції складається з того, що співробітниками міграційної служби був проведений аналіз наданої позивачем інформації та документів, за результатом розгляду яких встановлено, що звернення за міжнародним захистом на території України відбулось у зв`язку із необхідністю легального перебування.
Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивач тривалий час не звертався за міжнародним захистом, а також вісім місяців перебував на території України в якості нелегального мігранта.

Далі, скаржник стверджує про те, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності у нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданий 11.10.2016 (а.с.99-100).
Кордон України заявник перетнув легально авіарейсом Кабул (Афганістан) – Дубаї (ОАЕ) – Москва (РФ), де знаходився протягом одного місяця.
З м. Москва (РФ) до України шукач захисту вибув на автомобілі, місце перетину кордону особі невідомо.
Зі слів заявника, виїзд з Афганістану відбувся у супроводі дружини ( ОСОБА_3 ), сина ( ОСОБА_2 ), двох братів та двох сестер. 
До м. Одеси він потрапив 25.02.2020 та з цього моменту територію України не залишав.
26.11.2020 позивач звернувся за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що виїхав із сім`єю  з Афганістану за пошуком притулку, оскільки в країні його громадянської належності їм жити небезпечно.
Заявник зазначив, що він є засновником неурядової організації «HELPP», а його жінка була його заступником. 
Також, заявник вказував, що діяльність неурядової організації «HELPP» стосувалась поставок за допомогою посольства Індії в Афганістан сонячних батарей, сумок з натуральних тканин та засобів гігієни для жінок. 
За його поясненнями у вересні 2019 року таліби надіслали йому лист з погрозами про те, якщо він продовжить діяльність неурядової організації «HELPP» то його та його сім`ю вб`ють. Мотивами таких погроз було те,  що така діяльність є пропагандисткою та має мету розвитку жінок.
Поряд з цим, ОСОБА_1 заявив, що  перебував у 2018 році у партії «Солідарності процвітаючого народу Афганістану» (а.с.148-152).
26.11.2020 позивача та його малолітнього сина – ОСОБА_2 , документовано довідкою про звернення за захистом в Україні №011565 (а.с.98).
За результатами розгляду заяви та особової справи заявника, 15.12.2020 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області підготовило висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.186).
16.06.2021 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області склало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рекомендовало ДМС України відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі яка не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.69-86) із додатками (а.с.87-92).
Рішенням ДМС України №248-21 від 23.07.2021, з посиланням на пункти 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні ОСОБА_1 відмовлено (а.с.64).
14.12.2021 позивач отримав повідомлення від 19.10.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В даному повідомленні  вказано, що клопотання позивача не містить умов, передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою (а.с.65).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, додержання норм матеріального та процесуального права, провівши аналіз доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.

Статтею 14 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.
Відповідно до статті  3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (далі – Закон №3671-VI), визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.
Також, відповідно пункту 13 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Конвенцією про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону №3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це:
- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;
- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;
- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (далі – УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.
Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті  6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Таким чином, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: « 5. Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». 6. У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що міграційна служба  при вирішенні питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не в повній мірі з`ясувала, зокрема, інформацію по країні походження позивача, а відтак не проаналізувала чи були у заявника обґрунтовані  побоювання зазнати переслідувань та загроз життю, з боку угрупування «Талібан»

Позиція про те, що орган міграційної служби повинен об`єктивно та в повному обсязі встановити наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право іноземцю на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, інакше існують підстави для визнання рішення необґрунтованим і передчасним, висловлена у справах Верховного Суду за №№ 420/3258/19, 815/7245/16, 815/1656/16.

Завданням міграційного органу у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, є підтвердження відсутності будь-якої загрози життю та здоров`ю особи, яка звертається із заявою, у разі повернення до країни походження. При цьому, аналіз інформації по країні походження, яка свідчить про безпечність перебування у країні походження, є недостатньою. Важливою умовою є аналіз інформації, наданої заявником в підтвердження власних побоювань, та встановлення, чому така інформація не стосується особи. В іншому випадку, міграційний орган не може нехтувати такими даними та приймати рішення без їх врахування.
Є важливим проведений судом першої інстанції аналіз позиції УВКБ ООН щодо повернення осіб до Афганістану від 25.08.2021 №366/21.
Так, УВКБ ООН закликало всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту. Позиція також підкреслює, що, з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.
УВКБ ООН занепокоєне небезпекою можливих порушень прав людини щодо цивільних осіб, включаючи жінок і дівчат, а також щодо афганців, яких Талібан вважає такими, що зараз пов`язані або раніше були пов`язані з афганським урядом, з присутніми в Афганістані міжнародними військовими силами чи з міжнародними організаціями, що провадять свою діяльність у країні.
ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

У зв`язку з викладеним вище, колегія суддів вважає недоведеними доводи скаржника, що звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом на території України відбулось у зв`язку із необхідністю легального перебування.

Також не приймаються колегією суддів доводи скаржника, що позивач тривалий час не звертався за міжнародним захистом, а також вісім місяців перебував на території України в якості нелегального мігранта, оскільки такі обставини не свідчать про відсутність в країні громадянського походження позивача небезпечної для життя ситуації, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували вказані висновки суду апеляційної інстанції.
Навпаки, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, колегія суддів, згідно зі ст. 316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції та про залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Підстави для розподілу судових витрат, передбачені статтею 139 КАС України – відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2022 року у справі за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач – суддя                                                            І. О. Турецька

                      суддя                                                            Л. В. Стас

                      суддя                                                            Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 19.12.2022.