ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 жовтня 2022 року           справа №200/321/22 

приміщення суду за адресою: м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 200/321/22 (головуючий суддя І інстанції Циганенко А.І.), складеного в повному обсязі 29 червня 2022 року в м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо визнання особового складу учасниками війни та бойових дій  про зобов`язання прийняти рішення, -

                                                           ВСТАНОВИВ:

03 січня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду адміністративний позов до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в особі комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо визнання особового складу учасниками війни та бойових, у якому просив зобов`язати комісію прийняти рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій.          Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року відмовлено у задоволені позовних вимог.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 200/321/22 та зобов`язати комісію прийняти рішення про надання статусу учасника бойових дій.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на наявність у нього відповідного права на отримання спірного статусу.
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
27 липня 2018 року рішенням комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо визнання особового складу учасниками війни та бойових дій №6/8 ОСОБА_1 визнаний учасником війни.
Позивач відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 29 серпня 2008 року, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни.
Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 квітня 2018 року №105-ОС ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду електрогазозварника ремонтно-експлуатаційної групи відділення тилового забезпечення комендатури забезпечення з 25 квітня 2018 року, згідно з протоколом засідання тарифно-кваліфікаційної комісії від 23.04.2018 №5.
Згідно з архівним витягом з наказу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №46-ос від 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади електрозварника ремонтно-експлуатаційної групи відділення тилового забезпечення комендатури забезпечення, з 29 лютого 2020 року (скорочення численності або штату працівників).
Згідно з довідкою №12/84 від 02 березня 2020 року, яка видана на ім`я ОСОБА_1 , останній дійсно в період з 23.04.2018 по 29.02.2020 року приймав участь у здійснені заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення заходів у м. Краматорську Донецької області.
31 липня 2021 року позивач звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України із заявою, в якій просив надати йому статус учасника бойових дій з відповідним посвідченням.
02 серпня 2021 року контактний центр Державної прикордонної служби України повідомив ОСОБА_2 , що його звернення пересилається за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду та надання письмової відповіді по суті.
06 серпня 2021 року ІНФОРМАЦІЯ_3 у відповіді №12/Г-292/5633 про надання інформації, повідомило про те що, після подання документів до Комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань розгляду матеріалів про визнання учасника бойових дій, учасниками війни питання щодо надання статусу бойових дій буде розглянуте.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття рішення про надання статусу учасника бойових дій є дискреційними повноваженнями комісії, враховуючи відсутність рішення комісії, суд не наділений правом на встановлення відповідного статусу
Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Статтею 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до статті 4 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII) ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно зі статтею 5 Закону №3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Механізм надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці 1 пункту 19 частини 1 статті 6 Закону №3551-ХІІ, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №413 «Про затвердження Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення», якою затверджений Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (далі - Порядок №413).
Пунктом 5 Порядку №413.встановлено, що рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається:
комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Офісі Генерального прокурора, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС (далі - комісії), - стосовно осіб, зазначених в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку;
міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, яка утворюється Мінветеранів (далі - міжвідомча комісія), - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання, та стосовно осіб, зазначених в абзаці четвертому пункту 2 цього Порядку.
Рішення щодо утворення комісії та положення про неї затверджується відповідним міністерством, центральним органом виконавчої влади та іншим державним органом, зазначеним в абзаці другому цього пункту.
У разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії (пункт 8 Порядку №413).
Положення про комісію Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 квітня 2019 року №281, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 травня 2019 року за № 457/33428.
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Положення основними завданнями Комісії є вивчення документів та прийняття рішення щодо визнання учасниками бойових дій військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Державної прикордонної служби України […], членів екіпажів кораблів, катерів, суден забезпечення, літаків та вертольотів, осіб, які, перебуваючи на борту кораблів, катерів, суден забезпечення, літаків (вертольотів) Держприкордонслужби, виконували бойове (службове) завдання із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в умовах безпосереднього зіткнення та вогневого контакту з військовими формуваннями інших держав і незаконними збройними формуваннями, позбавлення такого статусу, а також розгляд питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни працівникам Держприкордонслужби, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Особливості надання статусу учасника бойових дій, учасника війни за участь в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях визначені розділом ІІІ Положення (пункти 1-3).
Комісія приймає рішення щодо надання статусу учасника бойових дій на підставі документів, визначених Порядком.
Комісія приймає рішення щодо надання статусу учасника війни на підставі документів, перелік яких визначено постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року №739 «Питання надання статусу учасника війни деяким особам».
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.
Позивачем не подано доказів безпосереднього звернення до комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з вирішення питань щодо визнання особового складу учасниками війни та бойових дій у зв`язку із неподанням командиром (начальником) військової частини до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, відповідно до пункту 8 Порядку №413.
Також колегія суддів звертає увагу, що докази надходження документів на розгляд комісії щодо встановлення статусу учасника бойових дій в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13  Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження — це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження – це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про передчасність вимог позивача про зобов`язання надання статусу учасника бойових дій (з огляду на те, що на розгляд комісії не надходив пакет документів для його встановлення, відповідне рішення не приймалось).
Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволені позовних вимог.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 200/321/22 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 31 жовтня 2022 року.

Судді                                                                                         А.В. Гайдар
                                                                                               Е.Г. Казначеєв
                                                                                                       І.Д. Компанієць