Ухвала
 
12 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 209/3710/20
провадження № 61-11746ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Дніпровського районного суду                                              м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та розірвання кредитного договору,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг від 19 грудня 2014 року б/н у розмірі                   83 809,79 грн.
 
Позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» мотивувало тим, що ОСОБА_2 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 19 грудня 2014 року б/н. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, який в подальшому збільшувався до 20 000,00 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язання за договором не виконала. З урахуванням наведеного, банк просив позов задовольнити.
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила розірвати кредитний договір від 19 грудня 2014 року б/н; припинити нарахування по її картці/рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щомісячних платежів за договором № 19011717971953, послуги «Миттєва розстрочка» та заборгованості по ним, які були оформлені 17 січня 2019 року; скасувати раніше нараховані платежі та заборгованість по ним.
 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що 19 грудня                   2014 року між нею та банком було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та отримано картку «Преміальна» із встановленим кредитним лімітом у розмірі 20 000,00 грн. 17 січня 2019 року шляхом шахрайських дій з її картки було знято кредитні кошти в розмірі 49 190,00 грн. 17 січня 2019 року за даним фактом вона звернулася до Дніпровського відділення поліції Кам`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. 18 січня 2019 року за її заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019040790000101 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. Одночасно, позивач повідомила про вказаний факт відповідача за телефоном гарячої лінії 3700, а також письмово заявою від 18 січня 2019 року, отриманою відповідачем за вх. № 9411-ВБ.                   23 січня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою, яка отримана банком за вх. № 12795-ВБ, про припинення нарахування відсотків, пені, штрафу та інших платежів за її кредитним рахунком НОМЕР_1 у зв`язку із наявністю кримінального провадження № 12019040790000101 за частиною першою статті 190 КК України за фактом заволодіння невстановленими особами кредитними коштами шахрайським шляхом. 29 січня 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою, отриманою банком за вх. № 17821-ВБ, у якій просила вважати угоду від 17 січня 2019 року                              № 19011717971953 про нарахування кредитних коштів недійсною, оскільки вказаної угоди вона не підписувала та згоди на її оформлення не надавала, оформлення зазначеної угоди відбувалося шахрайським шляхом без відома та згоди на це позивача. У черговий раз, 27 лютого 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою, відповідно до якої просила припинити здійснення будь-яких нарахувань та платежів за її картковим рахунком у зв`язку з проведенням досудового розслідування по кримінальному провадженню                    № 12019040790000101 за частиною першою статті 190 КК України за фактом заволодіння кредитними коштами шахрайським шляхом. Однак, зазначені заяви позивача були залишені без відповіді. Натомість, одночасно зі зняттям коштів без відома позивача, невстановленими особами було збільшено кредитний ліміт, на рахунок позивача за договором № 19011717971953 відбулось нарахування кредитних коштів та підключено послугу «Миттєва розстрочка». Проте, ОСОБА_1 не вчиняла будь-яких розпоряджень на списання грошових коштів зі свого рахунку шляхом подання платіжних доручень до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ані письмово, ані в електронному виді з використанням електронної системи «Приват 24», або у будь-який інший спосіб. Крім того, не здійснювала будь-яких дій, що могли б призвести до списання грошових коштів третіми особами, договір № 19011717971953 про нарахування кредитних коштів позивач не оформлювала, послугу «Миттєва розстрочка» не замовляла. Відповідно до виписки по карті/рахунку НОМЕР_1 за період з 17 лютого 2019 року до 11 жовтня 2020 року їй щомісячно нараховуються відсотки на залишок на картковому рахунку в розмірі                         2 549,04 грн, як щомісячний платіж за послугою «Миттєва розстрочка», яку позивач не оформлювала. ОСОБА_1 , як користувач картки, послуг щодо збільшення ліміту та послугу «Миттєва розстрочка» не замовляла та для їх виконання банком жодних дій не вчиняла, одразу звернувшись до найближчого відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для з`ясування питання щодо зняття з її картки значної суми коштів без її розпорядження, а також звернулася до органів поліції з приводу шахрайських дій, проведених за її карткою. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила зустрічний позов задовольнити.
 
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Рішенням від 21 грудня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнив. Розірвав кредитний договір від 19 грудня 2014 року б/н, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Припинив нарахування по картці/рахунку ОСОБА_1                   № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щомісячних платежів за договором № 19011717971953, послугу «Миттєва розстрочка» та заборгованості по ним, які були оформлені на позивача 17 січня 2019 року, та скасував раніше нараховані платежі та заборгованість по ним. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 27 жовтня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнив частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з               ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту в сумі 4 676,03 грн за період з 19 грудня 2014 року до 17 січня                    2019 року. В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду залишив без змін.
 
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 24 листопада 2022 року подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду                                  м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні первинного позову та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 і в цій частині передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;                        в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
 
Предметом позову у цій справі є розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 83 809,79 грн, що станом                   на 01 січня 2022 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481,00 грн х 250 = 620 250,00 грн). 
 
Справа № 209/3710/20 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що справа має виняткове значення для банку, оскільки одними з основних видів діяльності банку є кредитування фізичних та юридичний осіб, а також залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб. Невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором тягне за собою загрозу для можливості повернення банком залучених коштів вкладниками, а також ставить під загрозу репутацію банка, що перешкоджає стабільній роботі банку, обмежує права та порушує майнові інтереси банку.
 
Наведені заявником обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Також, посилання заявника в касаційній скарзі на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки не узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі                № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня                   2022 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки ухвалені у цій справі судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання судових рішень.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та розірвання кредитного договору.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                       М. Ю. Тітов