П О С Т А Н О В А
      І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
 
30 листопада 2022 року                                                                                         м. Київ
 
Справа №752/3330/22
Провадження № 22-ц/824/11468/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   
учасники справи:            позивач               ОСОБА_1 ,
відповідач          ОСОБА_2 ,
            
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Сапроновим Олегом Віталійовичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва 
від 10 червня 2022 року, ухваленого у складі судді Колдіної О. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
Історія справи
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
 
Позов мотивовано тим, що 12 лютого 2000 року між сторонами зареєстровано шлюб. У 2001 році у сторін народилась дочка - ОСОБА_3 .
 
У зв?язку із тяжкими пологами, ОСОБА_1 набула інвалідність ІІ групи внаслідок загального захворювання і така інвалідність встановлена їй з 2011 року безстроково.
 
Позивачка зазначала, що є непрацездатною особою, що позбавляє її можливості отримувати додатковий заробіток, отримує пенсію по інвалідності в сумі 2 200,00 грн щомісячно, якої їй не вистачає на проживання та лікування, а тому вона потребує матеріальної допомоги з боку чоловіка.
 
Шлюб між сторонами не розірвано. Подружжя проживає окремо, з 2019 року, відповідач не підтримує з нею шлюбних стосунків, припинив надавати матеріальну допомогу, хоча його матеріальний стан дозволяє це робити.
 
Відповідач є працездатний, інших осіб на утриманні немає, має стабільний фінансовий дохід, а її дочка позбавлена можливості утримати матір, оскільки утримує свою родину.
 
ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 аліментів на утримання непрацездатної дружини, в твердій грошовій сумі у розмірі 4 000,00 грн, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову до суду.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
 
Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
 
            Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду - 15 лютого 2022 року, безстроково.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.
 
Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.
 
            Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 має довічну хворобу, є непрацездатною, інвалідом ІІ групи безстроково. Відповідач у свою чергу є особою працездатного віку, інших утриманців не має, тяжкими хронічними захворюваннями не страждає. Врахувавши стан здоров`я та матеріальне становище позивача; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; відсутність у платника аліментів інших утриманців, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову про стягнення аліментів з відповідача у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня звернення до суду 15 лютого 
2022 року.
 
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
 
            23 вересня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сапронов О. В. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва 
від 10 червня 2022 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
 
            Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник не отримував позовної заяви та ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі. Позивачем у позовній заяві було вказано зареєстроване місце проживання заявника, за яким останній не мешкає. Заявник вказує, що про розгляд справи він обізнаний не був. Щодо суті заявлених позовних вимог заявник зазначає, що на його утриманні знаходяться його батьки, які є пенсіонерами. Придбання відповідачем нерухомого майна та автомобіля не підтверджується жодними доказами. Заявник вказує, що він є безробітній, доходу не має, а відтак не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 4 000,00 грн. ОСОБА_2 також зазначає, що позивачка може працювати на дому, оскільки висновком МСЕК дозволена робота на дому.
 
Рух апеляційної скарги та матеріалів справи
 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 23 вересня 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.
 
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року витребувано з Голосіївського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 752/3330/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
 
            17 жовтня 2022 року матеріали цивільної справи № 752/3330/22 надійшли до Київського апеляційного суду.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Сапронова О. В. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року задоволено та поновлено його.
 
Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Сапроновим О. В., на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки справа в силу закону є малозначною (пункт 3 частина шоста стаття 19 ЦПК України).
 
За правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
            Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
Позиція Київського апеляційного суду
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
 
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12 лютого 2000 року, який був зареєстрований у Великокаленицькій сільській раді, Полонського району, Хмельницької області, актовий запис № 1, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу 
серії НОМЕР_1 (а. с.9). 
 
У 2001 році у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 .
 
Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією 
від 21 квітня 2017 року, ОСОБА_1 має довічну хворобу, є непрацездатною, інвалідом ІІ групи безстроково (а. с. 19).
 
Позивач знаходиться на стаціонарному лікуванні в КРП «Клінічна лікарня «Психіатрія» у відділенні № 3 з 11 травня 2022 року, що підтверджується довідкою від 09 червня 2022 року № 623.
 
ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 200,00 грн., що підтверджується довідкою про доходи (а. с. 18).
 
Відповідач в свою чергу є особою працездатного віку, інших утриманців не має, тяжкими хронічними захворюваннями не страждає.
 
Доказів зворотного відповідачем не надано.
 
Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до частин 1-3 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
 
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
 
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.
 
Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.
 
При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.
 
Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
 
Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:
 
1)         подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;
 
2)         непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;
 
3)         непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;
 
4)         одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.
 
Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.
 
В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.
 
З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.
 
Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.
 
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).
 
Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).
 
Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.
 
Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).
 
Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
 
Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.
 
Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом. 
 
Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).
 
Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.
 
Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що за станом здоров`я її майновий стан є вкрай нужденним, вона є непрацездатною у зв`язку з чим просила стягнути з ОСОБА_2 , з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі, аліменти на її утримання.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що  ОСОБА_1 має довічну хворобу, є непрацездатною, інвалідом ІІ групи безстроково, знаходиться на стаціонарному лікуванні в КРП «Клінічна лікарня «Психіатрія» у відділенні № 3 з 11 травня 2022 року, при цьому отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2200,00 грн. 
 
Київський апеляційний суд за таких обставин враховує факт того, що вартість лікування позивачки перебільшує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичного розміру пенсії, який вона отримує. В результаті цього, право останньої на достатній життєвий рівень для себе, гарантований статтею 48 Конституції України, буде порушене і обов`язок держави щодо створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби, буде невиконаний (стаття 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права).  
 
Зазначене випливає з того очевидного факту, що позивачка вимушена робити вибір між можливою загибеллю від відсутності відповідного лікування, або від відсутності достатнього харчування, що прямо порушує принцип верховенства права щодо визнання в Україні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення прав і свобод якої є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
 
У частині четвертій статті 75 СК України не передбачено можливості визнання особою з інвалідністю такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо її пенсія забезпечує встановлений законом прожитковий мінімум. 
 
Тому колегія суддів вважає, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує. 
 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки, якій встановлена друга група інвалідності у зв`язку із важкою хворобою та яка потребує матеріальної допомоги, аліментів на її утримання, з врахуванням можливості відповідача надавати таку допомогу, та колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
 
Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 24 червня 
2021 року у справі № 759/6629/19 (провадження № 61-15018св20).
 
Аргументи заявника про те, що він не отримував позовної заяви та копії ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, з яких установлено, що ОСОБА_2 подавав відзив на позовну заяву, а відтак йому було відомо про позовну заяву та ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі.
 
Також є безпідставними аргументи заявника про те, що він не був повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, оскільки ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, так як справа в силу закону є малозначною. Заяв про розгляд справи у загальному порядку відповідач суду не подавав.
 
Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги
 
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Сапронова О. В. без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Сапронова О. В. без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Сапроновим Олегом Віталійовичем,залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                                                     А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                  О.І. Шкоріна