ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 р. 	Справа № 520/28624/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Курило Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2022, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 22.06.22 по справі № 520/28624/21
за позовом        ОСОБА_1  
до     Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області              
про визнання протипраним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому просить суд:
- визнати протиправним рішення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, оформлене листом Головного управління державної служби з надзвичайних ситуацій у Харківській області від 22.11.2021 № 65010-4668/65131 "про надання відповіді" щодо ненарахування та невиплати компенсації за неотримані предмети форменого одягу під час проходження служби; 
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити компенсацію за неотримані предмети форменого одягу під час проходження служби в МНС України та ДСНС України з 10.07.2009 по 12.07.2021 року.
Ухвалою від 14 січня 2022 року адміністративний позов залишено без руху надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви в порядку, визначеному ст.123 КАС України
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року позов повернуто.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 22 червня 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на постанови Верховного Суду від 04 липня 2019 року у справі №812/2/18 та від 23 серпня 2019 року у справі №2040/7697/18, в яких чітко визначений шестимісячний строк звернення до суду з позовом про нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з війскової служби. А тому, на думку апелянта не пропущено строк звернення до суду з позовною заявою, який має встановлюватись саме виходячи з ч.2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому спірна ухвала є незаконною та необгрунтованою. 
Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що доводи позивача щодо пропуску строку звернення до суду, у зв`язку з тим, що про порушення його права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач дізнався лише 22.11.2021 з листа відповідача від 22.11.2021 №65010-4668/65131 не можуть бути визнані поважними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані щодо наявності обгрунтованих перешкод через які позивач не міг звернутись до відповідача для надання йому відповідних роз`яснень щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в межах встановленого КАС України строку звернення до суду. Так, наказом Головного управління від 12.07.2021 №289 о/с позивача звільнено зі служби цивільного захисту, у зв`язку із закінченням строку контракту, проте даний наказ не містить посилань на виплату компенсації за недотримане речове забезпечення. Відповідач посилаючись на норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 та Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 №623 зазначив, що нормативні акти в частині відшкодування за неотримане речове майно не розповсюджується на ДСНС України та осіб рядового і начальницького складу, оскільки даними нормами не передбачено компенсацію за неотримане речове майно саме особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту ДСНС України. Оскільки позивач був особою рядового і началницького складу, яий проходив службу цивільного захисту та має спеціальне звання служби цивільного захисту, а тому не є військовослужбовцем в розумінні норм чинного законодавства. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 Кодексу адміністративного судочинства України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ухвалою від 14 січня 2022 року адміністративний позов залишено без руху надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви в порядку, визначеному ст.123 КАС України
На виконання вимог ухвали суду представником позивача подано заяву, у якій вказано на неврахування судом правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 04 липня 2019 року у справі № 821/2/18 та від 23 серпня 2019 року у справі № 2040/7697/18, в яких чітко визначений шестимісячний строк звернення до суду з позовом про нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року позов повернуто.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду після закінчення встановленого законом строку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За правилами ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами ч. 3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ч. 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.
Необхідно зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 року у справі № 809/1087/17, від 22.11.2018 року у справі № 815/91/18.
Так, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Отже, спірні відносини пов`язані з проходженням позивачем публічної служби (військової служби), зокрема з приводу виплати компенсації за неотримане речове майно, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії, застосуванню підлягають саме положення ч. 5 ст. 122 КАС України, як норми спеціального процесуального закону.
Тобто, у цій категорії справ, законодавець визнав, що строк в один місяць є достатнім для звернення до суду за захистом свої прав, якщо особа вважає, що під час її прийняття на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, порушено її права, свободи чи законні інтереси.
Поряд із тим, специфічний характер правовідносин у категорії спорів, що розглядаються, у яких на публічно-правовий характер спору накладається майновий аспект, змушує брати до уваги ці особливості при визначенні того, які норми визначають строки звернення до суду для цих справ.
Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Для вирішення вказаного правового питання Верховний Суд у наведеній постанові визначив правову природу такої компенсації та строки її виплати.
Судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.
Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, встановлено, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Стосовно правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Положеннями статті 116 КЗпП визначено поняття "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Тобто, у цій категорії справ, законодавець визнав, що строк в один місяць є достатнім для звернення до суду за захистом свої прав, якщо особа вважає, що під час її прийняття на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, порушено її права, свободи чи законні інтереси.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23.06.2022 у справі № 540/2001/21, від 26.05.2021 року у справі №380/5093/20, від 30.08.2021 № 520/7668/2020.
Судовим розглядом встановлено, що спірні відносини склались з приводу ненарахування та невиплати компенсації за неотримані предмети форменого одягу під час проходження служби.
Судовим розглядом встановлено, що позивач звільнений з військової служби 12.07.2021 відповідно до наказу від 12.07.2021 року № 289 о/с. 
До суду позивач звернувся 30.12.2021 року.
Між тим, позивачем до суду першої інстанції не подано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та не обґрунтовано поважність пропуску цього строку, як і не надано доказів того, що строк звернення до суду не пропущено.
Посилання позивача на звернення до відповідача із заявою у листопаді 2021 року не змінює порядку відліку строку для звернення до суду, оскільки лист відповдіача жодним чином не порушує прав позивача. Натомість порушення права стосується дій та бездіяльності, що відбулися на дату звільнення позивача зі служби.
Разом з тим, колегія суддів посилання відповідача на позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 23 серпня 2019 року у справі №2040/7697/18, від 04 липня 2019 року №821/2/18 вважає безпідставними, оскільки правовий висновок постанов Верховного Суду у даних справах стосовно шестимісячного строку звернення до суду у спорах даної категорії, на який посилається позивач, є незастосовним до спірних правовідносин, оскільки передує у часі правовим висновкам у постановах від 23.06.2022 у справі № 540/2001/21, від 26.05.2021 року у справі №380/5093/20, від 30.08.2021 № 520/7668/2020.
Відповідно до частин першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Таким чином, належних доказів поважності причин пропуску строку, які не дозволяли позивачу подати позовну заяву у встановлений законом строк без невиправданих зволікань, до суду не надано.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача, оскільки ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 є законною та обґрунтованою.
Доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції прийнято оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вказану ухвалу суду без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 по справі № 520/28624/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	Л.В. Мельнікова    Л.В. Курило