ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4852/22 Справа № 202/1407/21 	  	Головуючий у першій інстанції: Кухтін Г. О. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_3  про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_2  про визнання квартири особистою приватною власністю,– 

ВСТАНОВИЛА:
У березні 2021 року ОСОБА_2  звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у зареєстрованому шлюбі позивач та відповідач придбали транспортний засіб та   квартиру. Квартира була придбана частково за запозичені кошти у батька позивача, коштів матері відповідачки та спільних сімейних заощаджень сторін. Вказана квартира потребувала капітального ремонту, у зв`язку із чим позивачем було відчужено спільний транспортний засіб, кошти від якого пішли на ремонт квартири. Окрім того, сторонами також було придбано побутову техніку, а саме: мікрохвильову піч, холодильник, варильну поверхню, гриль барбекю, телевізор, акустичну систему, праски з парогенератором, на загальну суму 49908,67 грн. На підставі ст. 60 СК України, позивач вважав, вказане вище майно спільно–сумісною власністю. Наразі шлюб між сторонами розірвано. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності сторін та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини вартості спільного сумісного побутового майна, а саме: мікрохвильової печі, холодильника, варильної поверхні, гриля барбекю, телевізора, акустичної системи, праски з парогенератором, що складає 24954,33 грн.
Із зустрічним позовом звернулась  ОСОБА_3 , обґрунтовуючи його тим, що дійсно під час шлюбу з ОСОБА_2 позивачем за зустрічним позовом особисто, за власні кошти, було придбано квартиру. Кошти на придбання квартири ОСОБА_3 заощадила до шлюбу (заробітна плата) та отримала від продажу частини квартири, де вона раніше проживала з матір`ю Тому, позивач за зустрічним позовом просила визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2022 року  первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю - задоволено частково. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В інших частинах позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1891,39 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2201,26 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог, задовольнивши вимоги зустрічної позовної заяви. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 квітня 2017 року зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого Чечелівський районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області від 28.04.2017, актовий запис №284 (а.с. 12 т.1). 
27 червня 2019 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як продавцями, та ОСОБА_7 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за ціною – 349451,00 грн. (а.с. 7-10 т.1).
Пунктом 9 вказаного вище договору сторони узгодили, що набуття майна (квартири) за цим договором здійснюється за письмовою згодою чоловіка покупця – ОСОБА_2 , викладеної у вигляді заяви.
Згідно розписки від 19 липня 2019 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_8 кошти в сумі 4750 дол. США за продаж автомобіля марки Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, державний номер - НОМЕР_2 (а.с. 14 т.1).
Також, 19.07.2019, ОСОБА_2 складено довіреність на ім`я ОСОБА_8 з правом розпоряджатись (продавати, обміняти, передати в оренду, позичку) від імені довірителя, транспортним засобом – марки Chevrolet Aveo (а.с.14, 15 т.1).
Сторонами не заперечується здійснення ремонту у спірній квартирі, що підтверджується відповідними фото світлинами (т.1 а.с.165-207)
Для підтвердження факту придбання побутової техніки суду надано копії видаткових накладних від 12 лютого 2018 року, від 25 жовтня 2020 року, від 9 серпня 2019 року, від 30 квітня 2020 року, від 28 серпня 2020 року, чек від 9 лютого 2020 року (гриль-барбекю, телевізор, мікрохвильова піч, холодильник, варильна поверхня, праска з парогенератором, акустична система) (т.1 а.с.231-236).
Згідно квитанцій, договору купівлі-продажу від 12 лютого 2018 року, вартість за холодильник, мікрохвильову піч, варильну поверхню, телевізор, праску з парогенератором, було сплачено ОСОБА_9 (т.2 а.с.5, 8-13).
24 лютого 2021 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Прізвище дружини з « ОСОБА_10 » змінено на « ОСОБА_11 » (т.1 а.с.13).
ОСОБА_2 надано розписку від 24.09.2019, згідно якої ОСОБА_2 взяв у борг, строком до 31 грудня 2020 року, у ОСОБА_12 , кошти в розмірі 5000,00 дол. США, для купівлі квартири та ремонту в ній. 08 грудня 2020 року борг повернуто, про що в розписці наявна відмітка (а.с. 6 т.1 ).
З копії договору купівлі-продажу від 6 вересня 2004 року вбачається, що ОСОБА_9 в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , придбали квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 102).
25 березня 2019 року ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , як продавці, уклали договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 , за ціною 564472,97 грн. з покупцем ОСОБА_13 (а.с.104 т.1).
Також, 25.03.2019, ОСОБА_9 (мати ОСОБА_1 ) уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 за ціною 504169,48 грн. (а.с.33-35 т.2).
Згідно копії позовної заяви ОСОБА_9 до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, остання просила стягнути солідарно із своєї доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як подружжя, борг у розмірі 139200,00 грн. на придбання квартири. Для підтвердження укладення договору позики надано копію розписки про борг у розмірі 5000,00 дол. США (а.с. 91-92 т.2). Доказів пред”явлення даного позову до суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів апеляційним судом — не заявлено.
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ОСОБА_3 , за період з 2015 року по 2017 рік, загальна сума доходу/заробітної плати склала 128992,33 грн. (т.1 а.с.108, 109).
Судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , показам яких надано належної оцінки у сукупності з іншими доказами у справі.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).
Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування сторін справи у зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання; приймаючи до уваги, що придбання спірної квартири, здійснення ремонту у ній, відповідало інтересам сім`ї ОСОБА_10 – ч.3 ст. 61 СК України, а не власним, не пов`язаним з сім`єю інтересів одного з подружжя, - місцевий суд дійшов обґрунтовано висновку про визнання за кожною із сторін права на 1/2 частину спірної квартири. 
Твердження апелянта про придбання квартири за її особисті кошти, за рахунок власних заощаджень та продажу нею своєї частини квартири АДРЕСА_3 , - є недоведеними; належних та допустимих доказів на підтвердження такої позицій суду не надано, презумпцію права спільної сумісної власності апелянтом не спростовано; клопотання про надання інших доказів, витребування відповідних доказів апеляційним судом, - апелянтом не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.
Судом першої інстанції, з урахуванням аналізу представлених доказів у їх сукупності, зроблено обгрунтований висновок про відсутність підстав для стягнення на корить позивача за первісним позовом компенсації половини вартості побутової техніки. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
У суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 - ОСОБА_17 подано клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
При визначенні розміру судових витрат на правничу правову допомогу, колегія приймає до уваги обсяг робіт, проведений адвокатом Лихопьоком Д.П. під час апеляційного провадження у даній справі, що підтверджуються матеріалами справи. А саме, адвокат Лихопьок Д.П. провів консультування з клієнтом — 500 грн.; склав відзив на апеляційну скаргу — 5000,00 грн. (а.с. 165-170 т.2) та приймав участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 04.10.2022 року — 1500,00 грн.
Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги усні заперечення відповідача в судовому засіданні 18 жовтня 2022 року, який зазначив про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу; враховуючи також незначну складність справи та ціну позову, відшкодування ОСОБА_1 понесених ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню та стягненню на користь позивача у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022 року – залишити без змін. 
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко

                                                                                       О.В. Свистунова