ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1273/21  Номер провадження 22-ц/814/2167/22	Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого судді Прядкіної О.В., 
суддів:  Бутенко С.Б., Обідіної О.І., 
секретаря: Ракович Д.Г.,
за участі: представника позивача адвоката Підлипенського Д.В., відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши в режимі відеоконференції за допомогою програми EasyConе в м.Полтаві цивільну  справу за позовом дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 січня 2022 року, прийнятого під головуванням судді Клименко С.М. в м.Кременчуці, зі складанням повного тексту 10.02.2022 року,-
в с т а н о в и в :
У липні 2021 року дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулися до районного суду з даним позовом.
Зазначали, що ОСОБА_1 безпідставно набув у власність майно позивача, а саме грошові кошти на суму 1 282 872 грн. 96 коп., які йому були сплачені на підставі рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26.03.2020 року про стягнення на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та яке було звернено до негайного виконання. 
Однак в подальшому указана підстава для набуття відповідачем спірної суми коштів відпала у зв`язку зі скасуванням вказаного судового рішення судом касаційної інстанції.

Рішенням  Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 січня 2022 року позов Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь дочірнього підприємства «Укравтогаз» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 1 282 872 ,96 грн. та 20 378 ,09 грн. судового збору.
Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог. 

Рішення оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Вважає, що судом першої інстанції порушено його трудові права та законні інтереси, що полягає у необґрунтованому та незаконному стягненні з нього грошових коштів, раніше виплачених відповідачу саме як заробітну плату за рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року і яке цього дня набуло законної сили. 
У відзиві дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 січня 2022 рокузалишити без змін. 

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26.03.2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 30.09.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано недійсним п.2.1. трудового договору №07 від 22 червня 2017 року укладеного між ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 16 січня 2019 року №04к про звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади першого заступника директора Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді першого заступника директора дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та стягнуто з дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 1 282 872,96 грн. та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, на виконання якого дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» згідно зарплатних відомостей №4 від 27.03.2020 року та №479 від 02.10.2020 року перерахувало ОСОБА_1 кошти в сумі 1 282 872 грн.
Постановою Верховного Суду від 27.04.2021року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26.03.2020 року і постанова Полтавського апеляційного суду скасовані та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа:  ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту договору, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Районний суд, задовольняючи позовні вимоги своє рішення мотивував тим, що виплачені відповідачу кошти в розумінні ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» не є заробітною платою, а тому підлягають поверненню, як безпідставно набуте мано, так як правова підстава, відповідно до якої вони були стягнуті, скасована.

Колегія суддів погоджується з даним висновком.
Відповідно до частини першої  ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати.
Такий висновок узгоджується із висновками Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15( провадження № 61-25545сво18) зазначив, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні  ст.2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою  ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.
Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Разом з тим у  ст.1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, виходячи з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, то приписи ст.1215 ЦК України у даному випадку не підлягають до застосування, у зв`язку з чим колегія суддів вважає обгрунтованими висновки районного суду про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів та відповідно їх стягнення на користь позивача з ОСОБА_1 .
Посилання в апеляційній скарзі на інші постанови Верховного Суду колегією суддів відхиляються, як неревалентні.
Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.
Відповідно до  ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04.10.2022 року.

Головуючий суддя                                                                 О.В. Прядкіна
Судді:                                                                                 С.Б. Бутенко
                                                                                                                       О.І. Обідіна