Номер провадження: 22-ц/813/4668/22 
Справа № 523/10510/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договору, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К. 15 вересня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Райффайзен Банк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договору.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на наступні обставини. В 2012 року позивачеві стало відомо про існування кредитного договору №014/83361/82/86775 від 11 грудня 2007 року, укладеного з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в якому позивач вказаний як позичальник кредитних коштів. Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти (суму кредиту) у розмірі 60 996 доларів США, а також сплатити проценти, комісію та тарифи кредитора за користування кредитними коштами. Про факт укладення кредитного договору №014/83361/82/86775 та існування заборгованості за нібито здійснене позивачем користування кредитними коштами, позивач, який постійно не проживає на території України, у зв`язку з роз`їзним характером роботи (є моряком та працює на суднах, які здійснюють плавання за межами виключної (морської) економічної зони України) довідався через п`ять років після укладення відповідачем та представником за довіреністю позивача вказаного договору.
Позивач вважає, що факт укладення та сам Кредитний договір №014/83361/82/86775 від 11 грудня 2007 року є таким, що суперечить приписам законодавства та є проявом зловмисної домовленості представника позивача та відповідача, здійсненого з метою неправомірної наживи та завдання матеріальної шкоди позивачу.
Враховуючи тривале перебування за межами території України у зв`язку з роз`їзним характером роботи, а саме з: 23 жовтня 2012 pоку пo 14 лютого 2013 року; 23 листопада 2013 року по 24 травня 2014 року; 13 травня 2015 року по 17 жовтня 2015 року; 22 квітня 2016 року по 28 серпня 2016 року; 31 грудня 2016 року по 20 червня 2017 року, з підстав незалежних від волі позивача, строк позовної давності для подачі позовної заяви для відновлення своїх порушених прав і свобод був пропущений.
Однак, позивач просив поновити йому строки позовної давності, оскільки у зв`язку з характером роботи, наявністю кримінального провадження не мав можливості звернутись до суду. Окрім того, він розрахував, що за наслідками розслідування кримінального провадження його права будуть відновлені.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 строк позовної давності щодо пред`явлення позовних вимог до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року та договору поруки та іпотеки від 11 грудня 2007 року.
Визнано недійсним кредитний договір №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, який був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л.М. 22 вересня 2007 року, у реєстрі №4692 від імені ОСОБА_1 «Позичальник», відповідно до якого Кредитор надає Позичальнику кредит у розмірі 60 996 доларів США.
Позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, який був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 - залишено без задоволення.
Визнано недійсним договір іпотеки від 11 грудня 2007 року, який був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» код ЄДРПОУ 14305909 («Іпотекодержатель») та ОСОБА_1 («Боржник»), ОСОБА_2 («Іпотекодавцями»), відповідно до якого, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року була передана в іпотеку – квартира АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу – Пепеляшковою А.О., у реєстрі №4434.
Знято заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , яка була накладена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу – Пепеляшковою А.О. 11 грудня 2007 року у реєстрі №106, реєстраційні номера №626204702 від 11.12.2007 року, №6203910 від 11 грудня 2007 року.
В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №1527/2-6716/11 від 26 вересня 2012 року встановлено дійсність Кредитного договору та Договору іпотеки, відповідне рішення набрало законної сили, у справі приймали участі ті самі сторони, то дійсність Кредитного договору та Договору іпотеки не потребує додаткового доказування.
Сторони про розгляд справи на 13 вересня 2022 року були сповіщені належним чином
09 вересня 2022 року від представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про проведення судового засідання за його відсутності.
13 вересня 2022 року від представника ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони по справі.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 11 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л.М. 22 вересня 2007 року, від імені ОСОБА_1 («Позичальник») був укладений кредитний договір №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, відповідно до якого Кредитор надає Позичальнику кредит у розмірі 60996 доларів США (Т.1, а.с. 14-19).
В забезпечення виконання умов кредитного договору, 11 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, відповідно до якого вона виступила поручителем за кредитним договором №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року (т.1, а.с. 27-28).
Крім того, 11 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_1 («Боржник»), ОСОБА_2 («Іпотекодавцями») був укладений договір іпотеки, відповідно до якого, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, була передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О., у реєстрі №4434 ( т.1, а.с. 25-27).
Матеріалами справи встановлено, що 22 вересня 2007 року ОСОБА_1 була видана довіреність, відповідно до якої він уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатись всім своїм майном, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, укладати все передбачені законом угоди щодо керування та розпорядження майном (крім дарування): купувати, здавати, приймати в дар, обмінювати, здавати в оренду, закладати та приймати під заставу нерухоме та інше майно, проводити розрахунки за укладеними угодами, подавати заяви (в тому числі на придбання нерухомості) в органи ВПР та МР про згоду на виїзд дітей за кордон та видачу їм проїзного документу, на приватизацію житла, земельної ділянки, постановку та зняття з реєстраційного обліку, та в будь-які інші установи, організації, представляти його інтереси в органах РАЦСу, МРЕВ, бюро технічної інвентаризації з будь-яких питань, з питання оформлення спадщини, одержувати належне йому майно, гроші (внески), цінні папери, а також документи від усіх осіб, установ, підприємств, організацій, банків України, ощадних банків, кредитних та фінансових спілок та усіх іноземних держав, відділень зв`язку і телеграфу на всіх підставах; розпоряджатись рахунками в зазначених банках; кредитних та фінансових спілках, отримувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, в тому числі грошову і посилкову, вести від його імені справи в усіх установах, кооперативах і громадських організаціях, а також вести справи в усіх судових установах із усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, подачі виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна або грошей.
Для чого, надав право одержувати та подавати необхідні довідки та документи заяви, в т.ч, про належність майна на праві особистої приватної власності, розписуватися за нього, одержувати гроші та виконувати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням.
Вищевказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М. (т.1, а.с. 29).
Згідно ч. 1 ст. 244 ЦК України, представництво здійснюється на підставі довіреності.
Згідно ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком. Також до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої, не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, з аналізу змісту довіреності від 22.09.2007 року, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником та не вбачається, що він її уповноважив укладати від його імені кредитні договори, а також отримувати кошти в кредит.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 даної статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в матеріалах справи дійсно наявна копія заяви від імені ОСОБА_1 на отримання кредиту в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 05 грудня 2007 року (т.1, а.с.30).
Однак, у матеріалах справи наявна копія висновку Одеського Науково-дослідного експертного криміналістичного центру №98-п від 18 квітня 2014 року в межах кримінального провадження №12013170490003988 від 27 червня 2013 року, яка була проведена на підставі постанови слідчого Жеребного О.В. від 17 березня 2014 року. Згідно вищевказаного висновку, досліджувані підписи від імені ОСОБА_1 , виконані на ксерокопії посвідчення особи моряка серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ксерокопії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , у графах позичальника у заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу від імені ОСОБА_1 від 04 грудня 2007 року, у графі «Підпис» заяви №15-75/65/1091 від 05 грудня 2007 року від імені ОСОБА_1 , у графах «Підпис» умов кредитування по програмі «Кредит під заставу нерухомості» від 05 грудня 2007 року - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підписам ОСОБА_1 (т.1, а.с. 174-181).
В матеріалах справи також міститься копія постанови про закриття кримінального провадження від 30 травня 2014 року слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Жеребного О.В., в якій наявні відомості, що ОСОБА_2 підробила заяву від імені ОСОБА_1 на отримання кредиту. Однак, кримінальне провадження було закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 (т.1, а.с. 41-42).
Судом першої інстанції під час огляду кримінального провадження №12013170490003988 було встановлено, що останнім процесуальним документом була постанова про закриття кримінального провадження від 13 грудня 2013 року, однак постанови слідчого Жеребного О.В. від 17 березня 2014 року про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також постанови про закриття кримінального провадження від 30 травня 2014 року матеріали кримінального провадження не містять.
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року була скасована постанова слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Жеребного О.В. від 13 грудня 2013 року по закриття кримінального провадження 12013170490003988 від 27 червня 2013 року (т1, а.с. 194).
В процесі розгляду справи представником позивача було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (т.1, а.с. 11-12).
Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу з предмету встановлення ідентичності підпису ОСОБА_1 у заяві на отримання кредиту в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 05 грудня 2007 року, а також в анкеті заяві на отримання кредиту під заставу від 04.12.2017 року (т. 1, а.с. 16-17).
Крім того судом, з метою проведення експертизи, було витребувано оригінал кредитної справи №014/83361/82/ НОМЕР_3 з АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Однак, отримані від АТ «Райффайзен Банк Аваль» документи кредитної справи №014/83361/82/86755 не містили оригіналів заяви на отримання кредиту в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 05 грудня 2007 року, а також анкети-заяви на отримання кредиту під заставу від 04 грудня 2017 року.
В процесі розгляду справи судом першої інстанції, представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» визнала той факт, що підпис від імені ОСОБА_1 в заяві на отримання кредиту в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 05 грудня 2007 року, а також в анкеті-заяви на отримання кредиту під заставу від 04.12.2017 року був виконаний саме ОСОБА_2 на підставі довіреності від 02 вересня 2007 року.
У зв`язку із чим, ухвалою суду від 27.07.2021 року було скасовано ухвалу про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також суд вірно визнав вищевказаний факт встановленим.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що укладений 11 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л.М. 22 вересня 2007 року, від імені ОСОБА_1 («Позичальник») кредитний договір №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, відповідно до якого Кредитор надає Позичальнику кредит у розмірі 60 996 доларів США, був вчинений ОСОБА_2 в порушення вимог ч. 2, ч. 3 ст. 238 ЦК України, а також не відповідав волевиявленню ОСОБА_1 , який не уповноважував на вчинення відповідного правочину, а також не виявляв бажання його укладати.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на підставі ч.1,3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, необхідно визнати недійсним кредитний договір №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, який був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л.М. 22 вересня 2007 року, від імені ОСОБА_1 («Позичальник»), відповідно до якого Кредитор надав Позичальнику кредит у розмірі 60 996 доларів США.
В той же час, суд вірно вважав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, який був укладений 11 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_2 , відповідно до якого вона виступила поручителем за кредитним договором №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, оскільки у даному випадку відсутні ознаки недійсності, які встановлені ст. 203 ЦК України, так як укладення даного договору було особистим волевиявленням ОСОБА_2 .
В судовому засіданні судом також було встановлено, що 11 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» («Кредитор») та ОСОБА_1 («Боржник»), ОСОБА_2 («Іпотекодавцями») був укладений договір іпотеки, відповідно до якого, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, була передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О., у реєстрі №4434.
Суд обґрунтовано вважав, що вищевказаний договір повинний бути визнаний недійсним з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 27 квітня 1984 року.
Станом на 11 грудня 2007 року сторони перебували у шлюбі, отже між ними існували правовідносини спільної сумісної власності подружжя.
Правовідносини спільної сумісної власності подружжя регулюються наступними нормами Сімейного Кодексу України.
Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Згідно ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
З наданих представником позивача документів вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 28 березня 2007 року, яке було видано Виконавчим комітетом Одеської міської Ради.
Свідоцтво про право власності НОМЕР_4 від 28 березня 2007 року, яке було видано Виконавчим комітетом Одеської міської Ради було видано на підставі довідки ЖБК «Молодіжний-4»
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що квартира АДРЕСА_1 , в силу положень ст. 60 СК України, була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
Таким чином, для укладення договору іпотеки, в силу положень ч. 3 ст. 65 СК України, необхідно було б отримати письмову згоду подружжя на його укладення.
Однак, фактично такої згоди не було отримано, оскільки договір іпотеки був підписаний ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіної Л.М. 22 вересня 2007 року, від імені ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що даний договір був укладений ОСОБА_2 в порушення вимог ч. 2, ч. 3 ст. 238 ЦК України, ч. 3 ст. 65 СК України, оскільки він не відповідав волевиявленню ОСОБА_1 , останній не уповноважував дружину на вчинення відповідного правочину, а також не виявляв бажання його укладати, а тому договір повинний бути визнаний недійсним на підставі ч.1,3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.
В зв`язку з тим, що суд визнав недійсним договір іпотеки, то підлягали задоволенню і похідні позовні вимоги позивача щодо зняття заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , яка була накладена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О. 11 грудня 2007 року у реєстрі №106, реєстраційні номера №626204702 від 11 грудня 2007 року, №6203910 від 11 грудня 2007 року.
З питання застосування наслідків недійсності правочину, то судом зазначене наступне.
Згідно з п. 1 ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що позивач ОСОБА_1 не укладав кредитний договір №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Окрім того, з пояснень представників сторін вбачається, що кошти у розмірі 60 996 доларів США, відповідно до умов кредитного договору №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року ОСОБА_1 не отримував, а дані кошти отримала безпосередньо ОСОБА_2 .
Доказів того, що кошти у розмірі 60996 доларів США, які були отримані ОСОБА_2 , відповідно до умов кредитного договору №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року, були використані в інтереси сім`ї, матеріали справи на містять.
Таким чином, відповідно до положень п. 1 ч.1 ст. 216 ЦК України, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для зобов`язання ОСОБА_1 повернути АТ «Райффайзен Банк» кошти у розмірі 60 996 доларів США, відповідно до умов кредитного договору №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року.
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 5313 від 31 травня 2012 року зареєстрований Відділом ДРАЦС у м. Одесі Одеського міського управління юстиції.
Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. була відкрита спадкова справа №5/2012, у спадковому реєстрі №53072436.
Позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після померлої ОСОБА_2 , як її чоловік, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03 грудня 2012 року, яке було видано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О.
Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно, ч. 4 ст. 1231 ЦК України майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.
На підставі викладеного судом зазначено, що АТ «Райффайзен Банк», з метою відшкодування збитків, які пов`язані з недійсністю кредитного договору та договору іпотеки, має передбачене законом право звернутись з відповідними вимогами до ОСОБА_1 , який є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 .
З питання поновлення строку позовної давності судом обґрунтовано зазначене наступне.
Згідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Європейський суд з прав людини в одній із справ наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме – обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
У п. 6.20 Постанова Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі №909/1165/19 встановлено, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
При цьому, аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
В судовому засіданні судом було встановлено, що ОСОБА_1 не укладав, а також не надав згоди на укладення кредитного договору №014/83361/82/86755 від 11 грудня 2007 року та договору поруки та іпотеки від 11 грудня 2007 року.
Відомостей про те, що ОСОБА_1 особисто сплачував платежі відповідно до умов кредитного договору матеріали справи не містять, а також такі докази не надавали представники відповідача.
В заяві про застосування строків позовної давності, яка була подана представником відповідача є посилання на те, що ОСОБА_1 дізнався про імовірне порушення свого права 26.09.2012 року, коли прибув в судове засідання.
З матеріалів оглянутої судом цивільної справи №1527/2-6716/11 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором вбачається, що позов був поданий банком 26.06.2009 року, однак перший раз ОСОБА_1 з`явився в судове засідання по даній справі 23.07.2012 року та надав пояснення, що дізнався про те, що його дружина взяла кредит, лише на початку червня цього року (2012 року) (а.с. 123-124 справи №1527/2-6716/11).
Крім того, з матеріалів справи №1527/2-6716/11 вбачається, що все листування щодо отриманого кредиту з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» вела безпосередньо ОСОБА_2 (а.с. 131-134 справи №1527/2-6716/11.
В процесі розгляду справи №1527/2-6716/11 ОСОБА_1 постійно надавав пояснення, що він кредит не отримував.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2012 року з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції заборгованість за кредитом на загальну суму 1 607 774,27 грн., та судові витрати в розмірі 3 073 грн.
Вищевказане рішення було оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 , та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2013 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2012 року було залишено без змін.
16 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення суду за новоявленими обставинами.
Ухвалою суду від 27 січня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за новоявленими обставинами було залишено без задоволення.
Вищевказана ухвала була оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року була залишена без змін.
Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працює моряком, та, починаючи з 2012 року по 2017 року, постійно перебував за межами території України, а саме з: 23 жовтня 2012 pоку пo 14 лютого 2013 року; 23 листопада 2013 року по 24 травня 2014 року; 13 травня 2015 року по 17 жовтня 2015 року; 22 квітня 2016 року по 28 серпня 2016 року; 31 грудня 2016 року по 20 червня 2017 року.
Даний позов був поданий 27.07.2017 року, тобто дійсно з пропущенням строку позовної давності.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для поновлення позивачу строку позовної давності для пред`явлення позовних вимог, оскільки вважав, що вони були пропущені з поважних причин, а саме на підставі того, що позивачу не було відомо про існування спірних договорів, він звертався до правоохоронних органів, розраховуючи на можливість поновлення його прав у кримінальному провадженні, оскаржував судові рішення в апеляційному порядку, звертався із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Окрім того, позивач постійно наполягав на тому, що йому нічого не було відомо про існування спірних договорів, що він не погоджував їх укладення та ін. Суд також врахував тривалі службові відрядження позивача.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що існували об`єктивні обставини, які не дали можливості ОСОБА_1 своєчасно звернутись до суду за захистом порушеного права.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про те, що оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №1527/2-6716/11 від 26 вересня 2012 року встановлено дійсність Кредитного договору та Договору іпотеки, відповідне рішення набрало законної сили, та у справі приймали участі ті самі сторони, то дійсність Кредитного договору та Договору іпотеки не потребує додаткового доказування.
Колегія суддів зазначає, що обставини, встановлені при розгляді справи №1527/2-6716/11, не є преюдиційними при розгляді даної справи, оскільки преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16).
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді цивільної справи №1527/2-6716/11 не надавалась правова оцінка дійсності Договорів кредиту та іпотеки, тобто, обставини укладення вказаних договорів не одержали правову оцінку судом, а тому обставини, встановлені при розгляді справи №1527/2-6716/11, не є преюдиційними для розгляду даної справи, у зв`язку із чим у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для врахування вказаних обставин при розгляді даної справи.
Крім того, апелянтом жодним належним та допустимим доказом не спростований Висновок судової експертизи від 18 квітня 2014 року, проведеної в рамках кримінального провадження №12013170490003988 від 27 червня 2013 року, якою встановлено, що у графі «Підпис» на заяві від імені ОСОБА_1 на отримання кредиту, виконаний не ним, а іншою особою.
Колегія суддів також приймає до уваги той факт, що представник АТ «Райффайзен Банк» не заперечував проти вказаного факту, у зв`язку із чим необґрунтованою та такою, що не підтверджена жодним доказом, є позиція Банку щодо дійсності Кредитного договору та Договору іпотеки, які не підписувались ОСОБА_1 та були укладені поза його волею.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси ід 15 вересня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси ід 15 вересня 2021 року –залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 04 жовтня 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе