ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6803/21                                        Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді          Парінова А.Б., 
суддів:                     Беспалова О.О., 
                                        Грибан І.О.
при секретарі судового засідання Почепі В.В.,
за участю учасників судового процесу:
від позивача (апелянта): Зудінов О.О. 
від відповідача: не прибув
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Державної фіскальної служби України, у якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі № 826/19490/16 за період з 19.05.2018 по 25.05.2021 включно в розмірі 470 589,80 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що Державною фіскальною службою України допущено затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі № 826/19490/16 про поновлення на роботі ОСОБА_1 з 19.05.2018 по 25.05.2021.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року  адміністративний позов задоволено частково:
-          стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 256 845 грн;
-          відмовлено у задоволенні позову в іншій частині
-          стягнуто з Державної фіскальної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2568,48 грн (дві тисячі п`ятсот шістдесят вісім гривень сорок вісім копійок).
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано вимоги пункту 10 Порядку №100 в редакції, що діяла в період від початку затримки відповідачем виконання рішення суду про поновлення на посаді до 12.12.2020 року, а саме, при розрахунку врахувати коефіцієнт підвищення .
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.
Відповідач в судове засідання не прибув. 
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі №826/19490/16 ухвалено:
- адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити;
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 19.09.2016 №3182-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з органами державної влади управління загальної методології оподаткування та взаємодії з органами державної влади Департаменту методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України з 20.09.2016;
- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 144 175,66 грн.
- допустити негайне виконання цього рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 з 20.09.2016 на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з органами державної влади управління загальної методології оподаткування та взаємодії з органами державної влади Департаменту методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 7 362,89 грн.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2018 у справі №826/19490/16 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2018, виклавши абзац 4 резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 197 239,75 гривень». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2018 залишено без змін.
На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі №826/19490/16 Державна фіскальна служба України прийняла наказ від 25.05.2021 №800-о, яким, зокрема, скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 19.09.2016 №3182-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з органами державної влади управління загальної методології оподаткування та взаємодії з органами державної влади Департаменту методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України з 20.09.2016.
Позивач вважає, що відповідач допустив затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2018 у справі №826/19490/16, у зв`язку із чим позивач набув право на виплату йому середнього заробітку за час затримки про стягнення якого позивач звернувся до суду із даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині, суд першої інстанції зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213, яка набрала чинності 12.12.2020, процитований пункт 10 виключений з Порядку №100. Крім того, суд першої інстанції зазначає, що застосування апеляційним судом пункту 10 Порядку №100 при ухваленні постанови у справі від 31.07.2018 у справі №826/19490/16 не зумовлює обов`язкового застосування вказаного пункту й у даній справі з огляду на відмінність предмету розрахунку (у справі №826/19490/16 - сума середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, у даній справі - сума середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі) та зміну підходу законодавця до проведення такого розрахунку.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 7 статті 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Відповідно до частини 2 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Як встановлено судом першої інстанції, правомірність звільнення позивача з відповідної посади перевірено у судовому порядку. Судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивача було незаконно звільнено, а тому було зобов`язано поновити позивача на попередній посаді.
Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Колегія суддів зазначає, що поновлення позивача на роботі повинно було виконано негайно, тобто вже наступного робочого дня. Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, тому в такому випадку роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки. Такі висновки суду відповідають вимогам ст. 236 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 236 КЗпП України, це є логічним та справедливим продовженням захисту порушених прав незаконно звільненої особи у разі затримки таким органом виконання рішення.
Правовий аналіз положень статті 236 КЗпП України дає підстави для висновку, що часом, яким закінчується виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого на посаді, є час його фактичного виконання. Саме по час такого фактичного виконання підлягає нарахуванню та стягненню середній заробіток за час такої затримки.
Колегія суддів також враховує, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем, зокрема, постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року по справі N 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року по справі N 826/11861/17, від 24 червня 2021 року по справі N 640/15058/19, від 20 липня 2021 року по справі N 826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року по справі N 640/19103/19.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що виконання рішення суду від 18 травня 2018 року про поновлення на роботі позивача, незважаючи на негайне виконання, відбулося лише 25.05.2021 року, а отже, період з 19 травня 2018 року по 25.05.2021 року, є часом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тобто, є часом затримки в поновленні позивача на відповідній.
З наведеного слідує, що відповідач порушив вищенаведені норми та не виконав негайно рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, що спричинило продовження терміну вимушеного прогулу.
Щодо розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з урахуванням рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України від 24.03.95 N 108/95-ВР "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так п. п. "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 100 (далі - Порядок N 100) встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Пунктом 2 Порядку N 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п. 5 Порядку N 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з п. 8 Порядку N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З огляду на викладене розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Так, відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.
Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.
Так, пункт 10 Порядку № 100 був чинним до 11 грудня 2020 року, а отже вказаний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення підлягає застосуванню у площині спірних правовідносин по дату 11 грудня 2020 року. Правові підстави для застосування коефіцієнта з 12 грудня 2020 року підвищення відсутні.
Дані висновки відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування пункту 10 Порядку № 100 (з урахуванням Постанови № 1213) при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які зокрема, викладено у постановах від 04 листопада 2021 року по справі № 826/6301/15, від 09 грудня 2021 року по справі № 340/588/20 та підлягають застосуванню і до обставин цієї справи.
Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2018 року по справі №826/19490/16 встановлено, що посадовий оклад за посадою позивача до звільнення, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. № 292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році», складав 4308,00 грн., а середньоденний заробіток дорівнював 342,46 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою відповідача від 09.02.2017 року № 81 та листом відповідача від 29.05.2018 р. № 7735/з/99-99-05-04-02-14.
Крім того, вищезазначеним рішення суду встановлено, що у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 р. № 24 «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році» з 01.01.2018 року посадовий оклад за посадою позивача підвищено до 7500,00 грн. Таким чином, коефіцієнт підвищення посадового окладу в 2018 році дорівнює: 7500 грн./4308,00 грн. = 1,74. Середньоденний заробіток за посадою позивача з 01.01.2018 року по 23.03.2018 року з урахуванням коефіцієнту підвищення складає: 342,46 грн.*1,74 = 595,88 грн.
У відповідності до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи, що вищезазначеним рішенням суду встановлено середньоденний заробіток за посадою позивача  за 2018 року з урахуванням коефіцієнту підвищення в розмірі 595,88 грн, то відповідно колегія суддів застосовую саме дану суму при розрахунку.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 лютого 2019 р. № 16) з 01.01.2019 посадовий оклад за посадою позивача збільшений до 8000,00 грн. що підтверджується листом відповідача від 13.03.2019 №532/ЗПІ/99-99-02-14, отже, коефіцієнт підвищення посадового окладу позивача в 2019 році дорівнює 1,8570 (8000/4308,00).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017. № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 р. № 16) з 01.01.2020 посадовий оклад за посадою позивача збільшений до 8500 грн. Отже, коефіцієнт підвищення посадового окладу позивача в 2020 році дорівнює 1,9730 (8500,00/4308,00).
Судом першої інстанції встановлено, що з урахуванням норми тривалості робочого часу на 2018, 2019, 2020 та 2021 роки тривалість періоду затримки відповідачем виконання постанови суду про поновлення позивача на роботі з 19.05.2018 по 05.03.2021 включно складає 702 робочих дні та середній заробіток за останні місяці складає 342,46 грн, що не заперечується і позивачем, отже підлягає застосуванню. 
Так, з урахуванням вказаних вище норм, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 травня 2018 року по 05 березня 2021 року складається по періодах наступним чином: 
- з 19 травня 2018 року по 31 травня 2018 року: 595,88 грн (підтверджена рішенням суду) х 157 робочих днів = 93553,16 грн; 
- з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року: 342,46 грн х 250 робочих днів х 1,8570 коефіцієнт підвищення = 158987,50 грн;
- з 01 січня 2020 року по 11 грудня 2020 року: 342 грн х 238 робочих днів х 1,9730 коефіцієнт підвищення = 160809,46 грн;
- з 12 грудня 2020 року по 05 березня 2021 року період вимушеного прогулу розраховується за загальним правилом без коефіцієнту підвищення, а саме: 342,46 грн х 57 робочих днів = 19520,22 грн.
Разом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 432870,34 грн.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції помилково не було враховано вимоги пункту 10 Порядку №100 в редакції, що діяла в період від початку затримки відповідачем виконання рішення суду про поновлення на посаді позивача до 11.12.2020 року, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача в розмірі 432870,34 грн.
Колегія суддів, звертає увагу, що позивачем при наданні розрахунку до позовної заяви допущено арифметичну помилку, оскільки двічі було пораховано суму в розмірі 19520,22 грн, а отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, а також враховуючи останню правову позицію Верховного Суду, яку враховує судова колегія відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанцій у цій справі - змінити.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у абзаці другому резолютивної частини, шляхом викладення в новій редакції.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1    - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року - змінити абзац другий резолютивної частини, виклавши в наступній редакції:
«Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 432870,34 грн».
В іншій частині Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов
Судді                                                                                О.О. Беспалов

          І.О. Грибан

Повний текст постанови складено 05 вересня 2022 року.