Постанова
Іменем України
 
26 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 297/2277/19
провадження № 61-15420св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Берегівської міської ради Закарпатської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Пуканич Едуард Володимирович, на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року у складі судді Ільтьо І. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Берегівської міської ради Закарпатської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що він набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 квітня 2019 року № 165131 та договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 17 березня 2008 року № 0605/0308/71-002-Z-1, посвідченим 11 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 5.
Це право власності набуто ним у порядку іпотечного застереження на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором № 0605/0308/71-002-Z-1, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_4 , посвідченим 17 березня 2008 року приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Секереш Н. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1705, із метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 17 березня 2008 року № 0605/0308/71-002. Відповідно до цього договору в іпотеку передано нерухоме майно, зокрема квартиру АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 зазначав, що в його квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Добровільно знятися з реєстраційного обліку і виселитися з належної йому квартири ці особи не бажають, що порушує його право власності на нерухоме майно. Крім того, малолітній ОСОБА_4 зареєстрований в спірній квартирі лише з 2019 року без згоди іпотекодержателя.
ОСОБА_1 вважає, що оскільки спірна квартира була придбана колишнім власником ОСОБА_4 за кредитні кошти, тому наявні підстави для виселення його та членів його сім`ї із неї без надання їм іншого житлового приміщення.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтю 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) та статтю 40 Закону України «Про іпотеку», просив суд:
 - визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 ;
 - виселити без надання іншого житла ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового приміщення, квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .
Виселено без надання іншого житла ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового приміщення, квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку із реєстрацією в спірній квартирі, яка є власністю позивача, відповідачів право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено, тому відповідно до статті 391 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою.
Крім того, оскільки спірна квартира придбана ОСОБА_4 за рахунок кредитних коштів, то виселення є можливим без надання іншого житлового приміщення, в порядку, передбаченому статтею 109 ЖК України та статтею 40 Закону України «Про іпотеку».
 
18 листопада 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року.
 
Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2020 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року залишено без задоволення.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що спірну квартиру придбано за кредитні кошти банку в розмірі 80 800,00 грн (95,474 %) від її повної вартості із 84 630,00 грн, тому сплата незначної /мізерної у співвідношенні/ її частини ОСОБА_4 у розмірі 3 830,00 грн (4,526 %), як обов`язкової умови для надання йому кредиту при попередній сплаті не менше ніж 4,50 % від вартості квартири (пункт 1.1. кредитного договору), не може свідчити про значну або суттєву частку купівлі цієї квартири власними коштами ОСОБА_4 по відношенню із кредитними коштами, наданими банком на її придбання. Водночас така символічна оплата ОСОБА_4 частки спірної квартири надає йому змогу припускати неможливість його виселення з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення, а отже, зловживати своїми правами та не виконувати взяті на себе зобов`язання відповідно до кредитного й іпотечного договорів.
За таких обставин суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку є можливим застосування винятку з положень статті 109 ЖК України, а саме виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбано ОСОБА_4 фактично за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою спірної квартири.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Пуканич Е. В., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 727/10734/16-ц (провадження                        № 61-25745св18), від 01 серпня 2019 року у справі № 725/5032/18 (провадження № 61-11023св19), від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14765/15-ц (провадження № 61-27871св18), від 01 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19), у яких містяться висновки про неможливість виселення іпотекодавця та членів його сім`ї у разі, якщо в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, при цьому походження різниці вартості предмета іпотеки не має значення для того, щоб встановити факт придбання такого нерухомого майна не повністю за кредитні кошти.
Отже, у постановах Верховного Суду зроблено висновки щодо застосування норм статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку» у спорах, що виникають з приводу виселення осіб із житла, що є предметом іпотеки, придбаного частково за кредитні кошти, а частково за особисті кошти іпотекодавця.
Таким чином, не можна вважати нерухоме майно придбаним за рахунок кредитних коштів, якщо таке нерухоме майно було придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця. Відповідно, не підлягають виселенню особи, які проживають у такому житлі, без надання їм іншого житлового приміщення.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що касаційна скарга ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Пуканич Е. В., не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Пуканич Е. В., на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року, відмовлено ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Пуканич Е. В., у задоволенні клопотання про зупинення виконання заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року і витребувано із Берегівського районного суду Закарпатської області цивільну справу № 297/2277/19.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду. 
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Пуканич Е. В., підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
17 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Секереш Н. В., відповідно до якого ОСОБА_4 придбав однокімнатну квартиру  АДРЕСА_1 , за ціною 84 630,00 грн, з яких 3 830,00 грн покупець оплатив продавцю до підписання цього договору, а решту 80 800,00 грн покупець зобов`язався оплатити продавцю після отримання кредитних коштів для придбання житла і підписання ОСОБА_4 іпотечного договору (т. 1, а. с. 159, 160).
 
Також 17 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір                  № 0605/0308/71-002 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_4 кредит у розмірі 16 000,00 дол. США, зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом, на строк до 15 березня 2038 року, з подальшою конвертацією в національну валюту України для внесення цих коштів на користь ОСОБА_5 в оплату за договором купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до пунктів 1.1-1.4 цього договору умовою надання кредиту є, зокрема, надання позичальником документа, що підтверджує здійснення ним оплати не менше ніж 4,50 % вартості цієї квартири та укладення іпотечного договору про іпотеку квартири (т. 1, а. с. 18-24).
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір 0605/0308/71-002-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Секереш Н. В., відповідно до якого іпотекодавець, за письмової згоди своєї дружини ОСОБА_3 , передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 10-13).
 
11 січня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В., відповідно до якого, а також до договору купівлі-продажу майнових прав від 11 січня 2019 року № 1091/К та на підставі протоколу електронного аукціону від 18 грудня 2018 року                № UA-EA-2018-10-31-000217-b, первісний іпотекодержатель передав (відступив) новому іпотекодержателю право вимоги за іпотечним договором № 0605/0308/71-002-Z-1, з усіма додатками і додатковими до нього угодами, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_4 , щодо квартири АДРЕСА_1 . Водночас право такої вимоги перейшло до первісного іпотекодержателя (Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк») на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого 25 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г., за реєстровими номерами 1306, 1307, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (т. 1, а. с. 25-27).
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 квітня 2019 року № 165102131 з 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 8).
 
Згідно з інформацією відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 11 листопада 2019 року, центру надання адміністративних послуг Берегівської міської ради від 04 листопада 2019 року № 925 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с.31, 42, 45-47).
 
З письмового повідомлення-вимоги ОСОБА_1 від 10 липня 2019 року, адресованого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яке отримане ними 26 липня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, вбачається, що ОСОБА_1 як новий власник спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі статті 41 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку», статей 317, 319, 391 ЦК України, статті 109 ЖК України вимагав від сім`ї ОСОБА_6 добровільно протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги звільнити цю квартиру (т. 1, а. с. 28-30).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції і постанова суду апеляційної інстанції не відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden»), заяви № 7151/75, № 7152/75 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» («Serkov v. Ukraine»), заява № 39766/05, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, зазначено, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію законів.
 
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно,- це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
 
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. 
 
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».
 
Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».
 
Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
 
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
 
Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.
 
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення.
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
 
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
 
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України.
 
Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України таке постійне житло вказується в рішенні суду.
 
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
 
Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК України).
 
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
 
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі                   № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.
 
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
 
З матеріалів справи вбачається і не спростовано позивачем те, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Секереш Н. В., ОСОБА_4 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 84 630,00 грн, з яких 3 830,00 грн покупець оплатив продавцю до підписання цього договору, а решту 80 800,00 грн покупець зобов`язався оплатити продавцю після отримання кредитних коштів для придбання житла і підписання ОСОБА_4 іпотечного договору (т. 1, а. с. 159, 160).
 
Залишаючи без змін заочне рішення суду першої інстанції про задоволення позову іпотекодержателя, суд апеляційної інстанції керувався тим, що спірна квартира майже придбана за кредитні кошти банку в розмірі 80 800,00 грн (95,474 %) від її повної вартості, із 84 630,00 грн, тому сплата незначної /мізерної у співвідношенні/ її частини ОСОБА_4 у розмірі 3 830,00 грн (4,526 %), як обов`язкової умови для надання йому кредиту при попередній сплаті не менше ніж 4,50 % від вартості квартири (пункт 1.1 кредитного договору), не може свідчити про значну або суттєву частку купівлі цієї квартири за рахунок власних коштів ОСОБА_4 по відношенню із кредитними коштами, наданими банком на її придбання. Водночас така символічна оплата ОСОБА_4 частки спірної квартири, надає йому змогу припускати про неможливість його виселення із цієї квартири без надання іншого житлового приміщення, а отже, зловживати своїми правами та не виконувати взяті на себе зобов`язання відповідно до кредитного й іпотечного договорів.
 
Однак, формулюючи такий висновок по суті справи, суди попередніх інстанцій не виконали вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
 
Так, у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 725/5032/18 (провадження № 61-11023св19) Верховний Суд зазначив, що «за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2006 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , останньою було придбано квартиру АДРЕСА_4 , за 553 210,00 грн, в той час коли кредит, наданий для придбання вказаної квартири, становив 350 000,00 грн.
Походження різниці вартості квартири у розмірі 203 210,00 грн не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти, надані ОСОБА_9 на підставі договору про іпотечний кредит».
 
Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі 310/2950/18 (провадження              № 61-16820сво19) погодився із висновками Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14765/15-ц (провадження № 61-27871св18), про те, що походження різниці вартості майна не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти.
 
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 754/12394/19 (провадження № 61-4676св21), від 12 квітня 2022 року у справі № 688/1436/21 (провадження № 61-20757св21), від 28 квітня 2022 року у справі № 752/18354/20 (провадження № 61-17769св21), від 28 червня 2022 року у справі № 686/6268/21 (провадження № 61-2999св21), від 17 серпня 2022 року у справі № 712/16075/18 (провадження № 61-10961св21).
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а тому дійшли помилкових висновків про наявність правових підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У зв`язку з цим із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 073,60 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Пуканич Едуард Володимирович, задовольнити.
 
Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Берегівської міської ради Закарпатської області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 3 073 (три тисячі сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                   Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк