ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року 
м. Київ

cправа №  918/459/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова  Є.  В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 (колегія суддів: Юрчук М. І., Тимошенко О. М., Крейбух О. Г.) та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 (колегія суддів: Юрчук М. І., Тимошенко О. М., Крейбух О. Г.) та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 08.11.2021 (судді Церковна Н. Ф.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" до Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся" та Державного реєстратора прав на нерухоме майно департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Янович Іванни Ярославівни про визнання права на іпотеку та внесення запису про державну реєстрацію речових прав,
за участю представників:
позивача - Бєлкін Л. М.,
відповідача-1 - Лук`янчук С. М. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду),
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" (далі - ТОВ "ФК "Профкапітал") звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся" (далі - ПСП "Полісся") про:
-          визнання за ним права іпотеки на будівлі та споруди цілісного майнового комплексу (які складаються з: будівлі прохідної загальною площею 23,2 м2, приміщення № 1 загальною площею 1 781,5 м2, приміщення № 2 загальною площею 3 427,9 м2, приміщення № 3 загальною площею 330,9 м2, будівлі вагової загальною площею 16,5 м2, будівлі котельні загальною площею 101,5 м2, будівлі кормоцеху загальною площею 348,7 м2, приміщення блоку № 2 загальною площею 231,6  м2, будівлі пташника № 3 загальною площею 1 762,9 м2, будівлі пташника № 4 загальною площею 1 765,2 м2, будівлі пташника № 5 загальною площею 1 573,6 м2, будівлі пташника № 6 загальною площею 1756,3 м2, розташовані за адресою: Рівненська область, Рівненський р-н, с.  Жобрин, вул. Центральна, буд. 9 та перебувають у власності ПСП "Полісся") на підставі договору іпотеки від 16.12.2005 № 1612-2, укладеного між іпотекодавцем - Приватною агропромисловою фірмою "Брошукова" (далі - ПАФ "Брошукова" та іпотекодержателем - Публічним акціонерним товариством "Західінкомбанк" (далі - ПАТ "Західінкомбанк"), посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко  І. В. і зареєстрованого у реєстрі за № 4310;
-          зобов`язання державного реєстратора Янович Іванни Ярославівни зареєструвати за ТОВ "ФК "Профкапітал" право іпотеки на ці будівлі та споруди.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.          На підставі кредитного договору від 13.12.2005 № 1312-2 ПАТ "Західінкомбанк" надав ПАФ "Брошукова" кредит у вигляді відкриття мультивалютної відкличної поновлювальної кредитної лінії максимальним лімітом лінії у розмірі 2 000 000,00 грн.
3.          16.12.2005 укладено іпотечний договір № 1612-2, надано в іпотеку будівлі та споруди цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою Рівненська область, Рівненський р-н, с. Жобрин, вул. Центральна, буд. 9. 
4.          15.02.2019 ТОВ "ФК "Профкапітал" за результатами аукціону з продажу прав вимог ПАТ "Західінкомбанк" уклало договір № 2018-12-29-000001-9 про відступлення прав вимоги, зокрема, до ПАФ "Брошукова" за кредитним договором від 13.12.2005 №  1312-2, а також за іпотечним договором.
5.          Позивачу стало відомо, що у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно власником об`єктів нерухомості, які знаходяться за адресою: Рівненська область, Рівненський р-н, с. Жобрин, вул. Центральна, буд. 9, та є предметом іпотеки, обліковується ПСП "Полісся". Дата внесення запису про право власності: 30.12.2012, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, НОМЕР_1 - НОМЕР_2 від 30.12.2012. Відомості про обтяження майна іпотекою в Державному реєстрі прав відсутні.
6.          Рішенням Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.05.2021 № 58032382 позивачу відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень з огляду на те, що безпосередньо іпотечний договір від 16.12.2005 № 1612-2 не містить згадки про іпотекодавця - ПСП "Полісся".
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
7.          Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.10.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю. 
8.          08.11.2021 за заявою ПСП "Полісся" ухвалено додаткове рішення про стягнення з ТОВ "ФК "Профкапітал" на користь заявника 32 000 витрат на правову допомогу.
9.          Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 рішення місцевого господарського суду скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за ТОВ "ФК "Профкапітал" права іпотеки на нерухомість та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позову, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Суд апеляційної інстанції також змінив додаткове рішення від 08.11.2021, стягнувши з ТОВ "ФК "Профкапітал" на користь ПСП "Полісся" 16 000 грн витрат на правову допомогу.
Короткий зміст касаційних скарг
10.          ТОВ "ФК "Профкапітал" у касаційній скарзі просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати в частині зміни додаткового рішення від 08.11.2021 та стягнення з ТОВ "ФК "Профкапітал" 16.000 грн витрат на правову допомогу. Прийняти в цій частині постанову, якою скасувати додаткове рішення суду першої інстанції від 08.11.2021.
Скарга з посиланням на абзац 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема, статей 47, 129 ГПК України.
11.          ПСП "Полісся" у касаційній скарзі просить постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання за ТОВ "ФК "Профкапітал" права іпотеки на нерухомість і в частині зміни додаткового рішення місцевого господарського суду від 08.11.2021 скасувати, рішення суду першої інстанції від 20.10.2021, а також додаткове рішення цього ж суду від 08.11.2021 залишити в силі повністю.
Скарга з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України мотивована неправильним застосуванням та порушенням судом апеляційної інстанції норм чинного законодавства, зокрема, положень Цивільного кодексу України, Законів України "Про іпотеку" та "Про заставу", а також ухваленням судового рішення без урахування висновків щодо застосування зазначених норм, викладених у постановах Верховного Суду.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
12.          Департамент з питань реєстрації Київської міської ради у відзиві зазначає, що рішення та постанова у цій справі, а також вимоги касаційної скарги не стосуються прав, інтересів чи обов`язків прав Департаменту, тому просить подальший розгляд касаційної скарги здійснювати без його представників та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.
Позиція Верховного Суду
13.          Щодо касаційної скарги ПСП "Полісся", у якій оскаржено постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання за ТОВ "ФК "Профкапітал" права іпотеки на нерухомість і в частині зміни додаткового рішення місцевого господарського суду, колегія суддів зазначає таке.
14.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
15.          При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
16.          Разом з тим на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №  233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
17.          Суд апеляційної інстанції, приймаючи постанову про визнання за ТОВ "ФК "Профкапітал" права іпотеки на нерухомість та змінюючи додаткове рішення місцевого господарського суду, виходив з того, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
18.          Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України "Про іпотеку", який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
19.          Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку", пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).
20.          Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
21.          Іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель (стаття 1 Закону України "Про іпотеку")
22.          Предметом іпотеки, згідно з приписами частини 1 статті 5 Закону України "Про іпотеку" може бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема, за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.
23.          Статтями 317, 321 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і право власності є непорушним.
24.          Тобто, предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю, та який має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
25.          Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
26.          Відповідно до статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
27.          Таким чином, зміна найменування власника не приводить до автоматичного припинення іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена статтею 17 Закону України "Про іпотеку".
28.          Апеляційний господарський суд зазначив, що при вирішенні справи № 570/529/13-ц Рівненським районним судом, рішенням від 12.06.2013, було встановлено факт передачі пайовиками майбутнього Іпотечного майна Товариству "Жобрин" та реєстрація права власності на це майно за ЗАТ "Жобрин" у встановленому порядку. В подальшому спірне майно було продано ПАФ "Брошукова", яка передала майно в іпотеку за договором іпотеки від 16.12.2005 №  1612-2.
29.          Суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, зазначив, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про обтяження нерухомого майна, яке рахується у власності ПСП "Полісся" і знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський р-н, с. Жобрин, вул. Центральна, буд. 9, порушує права позивача, оскільки створює ситуацію правової невизначеності. Так, майно знаходиться в іпотеці, Реєстраційна справа на це майно повинна містити відомості про обтяження цього майна іпотекою. Однак таких відомостей у реєстраційній справі немає.
30.          Наведене порушує права позивача, оскільки, по-перше, створює підстави подальшого неконтрольованого руху іпотечного майна до інших власників; по-друге, перешкоджає Позивачу скористатися можливостями позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статей 36-38 Закону України "Про іпотеку".
31.          З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права на іпотеку незалежно від того, що майно формально нібито перейшло до іншого власника.
32.          Щодо зміни додаткового рішення Господарського суду Рівненської області від 08.11.2021 шляхом зменшення розміру судових витрат на 50 % та стягнення з позивача на користь відповідача-1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн суд апеляційної інстанції зазначив таке.
33.          Додатковим рішенням від 08.11.2021 задоволено заяву представника ПСП "Полісся" про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з позивача на користь відповідача-1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 000,00 грн.
34.          При цьому судом взято до уваги докази, надані заявником на підтвердження заявлених до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 32 000 грн, а саме: договір про надання професійної правничої допомоги № 21-07/38 від 12.07.2021, акт прийняття-передачі наданих послуг № 2 від 23.10.2021. 
35.          Однак, враховуючи що за результатами розгляду даного спору по суті, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання права на іпотеку за ТОВ "ФК "Профкапітал" та задоволення позову в цій частині, відповідно, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 000,00 грн, які заявлені відповідачем-1 до стягнення з позивача перерозподілив із урахуванням часткового задоволення позову згідно з положеннями ГПК України.
36.          У справі № 902/729/18, на постанову Верховного Суду від 19.02.2020 міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки іпотекодавець не був власником майна, а отже, не міг вчиняти щодо нього жодних дій, в тому числі й передавати його у іпотеку. 
37.          У справі № 925/1121/17, на постанову Верховного Суду від 27.02.2018 міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання права власності на частину будівлі. 
В обґрунтування позову товариство зазначило, що будучи фактичним власником майна не має можливостей для реалізації своїх правомочностей через наявність перешкод і претензій з боку третіх осіб, тому вимушене обрати єдиний оптимальний спосіб захисту порушеного права за таких обставин - звернення із позовом у порядку 392 ЦК України про визнання права власності на належне йому майно.
Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову зважаючи на положення статей 328, 392 ЦК, статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 5, 23, 37 Закону України "Про іпотеку". Верховний Суд також погодився із скаржником, що іпотечні договори на підставі яких приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про припинення права власності товариства та реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за банком, суперечать чинному законодавству, зокрема частині першій статті 5 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої об`єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки за умови, що належать іпотекодавцю на праві власності. Зважаючи на преюдиційно встановлений факт наявності права власності на предмет спору у позивача та відсутності такого права у підприємства (іпотекодавця), останнє, діючи від власного імені, позбавлено правомочностей на розпорядження цим майном.
38.          У справі № 643/1735/19 на постанову Верховного Суду від 09.06.2021 міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання нечинним обтяження. В обґрунтування позову позивач зазначив, що ним придбано автомобіль, а через деякий час він дізнався, що вказаний автомобіль перебуває в заставі за зобов`язаннями продавця перед банком. При цьому позивачу стало відомо, що запис про заставу зареєстрований після придбання та реєстрації позивачем спірного автомобілю. 
Верховний Суд скасував судові рішення попередніх судових інстанцій про задоволення позову та ухвалив нове рішення про відмову в позові, оскільки на час відчуження автомобіля, застава спірного транспортного засобу була зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
39.          У справі № 922/2416/17 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Велика Палата Верховного Суду у цій справі погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав іпотекодержателя та про відмову позивачеві в позові з цієї підстави, оскільки у договорі іпотеки сторони передбачили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя в позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.
40.          Таким чином, хоча у справі, яка розглядається, та у вищезазначених справах схоже правове регулювання, зокрема застосовані положення Закону України "Про іпотеку", проте предмети та підстави позовів, зміст правовідносин, фактично-доказова база (обставини справи та зібрані у них докази) є різними. Тобто, справи є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них. Водночас висновки суду апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, не протирічать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду, оскільки зроблені з урахуванням обставин, встановлених у цій справі. 
41.          У справах № 916/495/21 та № 909/948/18, на постанови Верховного Суду від 16.12.2021 та від 03.11.2020 є посилання у касаційній скарзі, розглядалися позови про визнання недійсними та скасування рішень з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ). У цих справах Верховний Суд, зокрема, зазначив, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Проте апеляційний господарський суд у справі, яка розглядається, встановив, що у даному випадку ані Банк як юридичний попередник позивача, ані безпосередньо позивач участі у справі № 5019/2145/11 не брав, тому рішення у зазначеній справі для позивача не може мати преюдиціального значення. В даному випадку повинна застосовуватися норма частини п`ятої статті 75 ГПК України (обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені).
42.          Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин в указаних вище справах.
43.          Посилання скаржника в контексті оцінки доказів на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах: №  922/1163/18 (у якій розглядався позов про стягнення з відповідача плати за користування вагонами згідно з відкоригованими позивачем відомостями), № 909/105/15 (розглядався позов про визнання недійсними рішення ради в частині продажу земельної ділянки, договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту про право власності на земельну ділянку з підстав того, що продана земельна ділянка частково знаходиться у смузі відведення залізниці, відноситься до земель транспорту та перебуває у користуванні залізниці), № 910/23428/17 (розглядався позов про розірвання договору поруки з підстав істотного порушення відповідачем його умов), № 910/8763/17 (розглядався позов про виділення в натурі майна, яке належить позивачу на праві спільної часткової власності, зобов`язання передати позивачу природний газ, зобов`язання сплатити з балансу спільної діяльності на користь позивача частину прибутку), фактично зводяться до переоцінки обставин справи та доказів у справі, яка розглядається, що виходить за межі касаційного провадження, встановлені у статті 300 ГПК України. Правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин в указаних вище справах. При цьому справи, на які посилається скаржник, відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, фактично-доказовою базою (обставинами справи та зібраними у них доказами).
44.          У справі № 910/10514/20 на постанову Верховного Суду від 07.04.2021 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про розірвання договору про пайову участь у будівництві. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові з підстав встановлення судами факту належного виконання зобов`язання з внесення інвестиційного внеску за договором про пайову участь у будівництво та недоведення позивачем відповідно до вимог статті 74 ГПК України наявності обставин істотного порушення відповідачем умов договору.
Верховний Суд також відхилив посилання скаржника на частину п`яту статті 75 ГПК України та зазначив, що при розгляді інших справ не встановлювалися обставини щодо позивача, а встановлювалися обставини щодо виконання договору про пайову участь у будівництві і рішення у цих справах, з урахуванням обставин справи № 910/10514/20, є преюдиційними при розгляді цієї справи.
Правовідносини у цій справі не є подібними правовідносинам, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається.
45.          У постанові від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г розглядався позов про стягнення заборгованості. Велика Палата Верховного Суду погодилася з ухвалою апеляційного господарського суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України та зазначила, що при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі.
46.          У справі № 390/34/17, на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання договору оренди неправомірним та повернення земельної ділянки з незаконного володіння.
Верховний Суд залишив без змін рішення апеляційного суду про відмову в позові та зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано врахував, що спірний договір оренди був укладений та підписаний за життя орендодавця, виконувався сторонами, його реєстрація після смерті власника земельної ділянки не свідчить про його неукладеність, умовами договору не передбачене автоматичне припинення оренди у зв`язку із переходом права власності на земельну ділянку, договір продовжував виконуватися й позивачем, який набувши права власності на земельну ділянку, уклав додатковий договір з орендарем щодо умов договору.
47.          У справі № 206/2-1238/11 на постанову Верховного Суду від 10.11.2021 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. Верховний Суд підтримав ухвалу апеляційного суду про закриття апеляційного провадження з підстав того, що заявником, як особою, яка не була залучена до участі у справі, не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження порушення його прав ухваленим у справі судовим рішенням, а також, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права та інтереси.
48.          У справі № 373/2054/16-ц на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у якій є посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про стягнення боргу за договором позики. Велика Палата Верховного Суду у цій справі надала правовий висновок про те, що Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
49.          Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин в указаних вище справах. Справи відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, фактично-доказовою базою (обставинами справи та зібраними у них доказами). При цьому посилання судів у постановах у справах № 390/34/17, №  206/2-1238/11 на доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), та в основі якої знаходиться принцип добросовісності обумовлено встановленими у цих справах обставинами, тоді як у справі, яка розглядається апеляційним судом не встановленого порушення позивачем принципу добросовісності.
50.          У справі № 910/856/17, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання недійсними електронних торгів. Касаційна інстанція зазначила, що юрисдикційність справ про оскарження електронних торгів визначається з огляду на склад сторін правочину. Якщо набувачем (переможцем електронних торгів) є фізична особа, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Виходячи із суб`єктного складу сторін спірних правовідносин та з урахуванням статей 231, 313 ГПК України Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ця справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а має розглядатися загальними судами в порядку цивільного судочинства. Відповідно оскаржувані судові рішення скасувала із закриттям провадження у справі.
51.          У справі № 925/440/18, на постанову Верховного Суду від 13.04.2021 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання недійсними електронних торгів з реалізації нерухомого майна.
Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в позові, оскільки відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, спірні правовідносини виникли з юридичного факту укладення між Відділом ДВС та переможцем торгів правочину в результаті проведення електронних торгів, спрямованого на відчуження - набуття майна. Тому відповідачами в такій справі повинні бути організатор торгів і особа, визнана їх переможцем. Однак позов було подано позивачем лише до організаторів електронних торгів, а покупця - переможця торгів не залучено до справи як відповідача, а суд апеляційної інстанції позбавлений права на залучення до участі у справі співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
52.          Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин в указаних вище справах. Справи відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, фактично-доказовою базою (обставинами справи та зібраними у них доказами).
53.          Обґрунтовуючи пропуск позивачем позовної давності, скаржник посилається на висновки, викладені у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 907/50/16 та постанові Верховного Суду у справі №  725/2206/19.
У справі № 907/50/16, на постанову Великої палати Верховного Суду від 20.11.2018 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про витребування майна з незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для витребування майна від відповідача, як добросовісного набувача у відповідності до положень статті 388 ЦК України та про відмову в задоволенні позову за наслідками спливу позовної давності за заявленими вимогами.
У справі № 725/2206/19, на постанову Верховного Суду від 11.08.2021 міститься посилання у касаційній скарзі, розглядався позов про визнання предметом іпотеки об`єкти нерухомого майна, звернення стягнення на предмет іпотеки, визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, у задоволенні позову відмовив. Верховний Суд судові рішення попередніх судових інстанцій в частині позовних вимог про визнання майна предметом іпотеки скасував, позов про визнання майна предметів іпотеки задовольнив частково, визнав за товариством права іпотекодержателя за договором іпотеки 2006 року, в іншій частині судові рішення залишив без змін
При цьому наголосив, що враховуючи, що поділ предмета іпотеки відбувся у 2017 році, то обґрунтованим є висновок, що право банку щодо предмета іпотеки порушено у 2017 році, а з позовом до суду банк звернувся у 2019 році, тобто до спливу позовної давності за цією вимогою.
Водночас Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено наявність будь-яких розумних та поважних причин пропуску позовної давності в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.
54.          З матеріалів справи № 918/459/21 вбачається, що у відзиві на позовну заяву від 14.07.2021 ПСП "Полісся" наголошувало на застосуванні наслідків спливу позовної давності, оскільки про відсутність у державному реєстрі відомостей про обтяження спірного майна ПАТ "Західінкомбанк" (у якого позивач придбав право вимоги) було відомо ще у 2012 році, а з позовом у цій справі ТОВ "ФК "Профкапітал" звернулося у 2021 році, тобто поза межами позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12, від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц).
Таким чином, позовна давність застосовується за наявності порушеного права. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, визнавши право іпотеки і фактично іпотекодавцем ПСП "Полісся", не досліджував обставин зміни іпотекодавця з ПАФ "Брошукова" на відповідача.
Без дослідження питання переходу обтяження від ПАФ "Брошукова" до ПСП "Полісся" неможливо достеменно встановити порушення відповідачем права на іпотеку позивача і відповідно вирішити питання застосування/незастосування позовної давності.
Водночас апеляційний господарський суд частково задовольнив позов, проте обставини переходу іпотеки та питання застосування позовної давності не вирішував взагалі.
За відсутності будь-яких висновків суду апеляційної інстанції щодо застосування позовної давності Верховний Суд позбавлений можливості розглянути довід касаційної скарги щодо ухвалення судового рішення без урахування висновків щодо застосування статей 257, 261 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 725/2206/19.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Не з`ясувавши відповідних обставин та не дослідивши пов`язані з ними докази, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме статей 13, 86, 269 частини п`ятої статті 236 ГПК України, щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для вирішення справи.
Оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
55.          Щодо касаційної скарги ТОВ "ФК "Профкапітал" на постанову суду апеляційної інстанції в частині зміни додаткового рішення від 08.11.2021 та стягнення з ТОВ "ФК "Профкапітал" 16.000 грн витрат на правову допомогу колегія суддів зазначає таке.
56.          Згідно з частиною третьою статті 123 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відтак до судових витрат. Порядок відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовано статтею 126 ГПК України.
57.          Частиною другою цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
58.          У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
59.          Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина перша статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
60.          Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
61.          Відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
62.          Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
63.          Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення від 08.11.2021, стягнув з позивача на користь відповідача 1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 000,00 грн. При цьому врахував договір про надання професійної правничої допомоги від 12.07.2021 № 21-07/38, акт про прийняття-передачу наданих послуг від 23.10.2021 № 2, надані на підтвердження заявлених до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу. 
64.          За результатами розгляду апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.10.2021, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення про задоволення позову частково та скасування рішення від 20.10.2021 в частині відмови у визнання за позивачем права на іпотеку з прийняттям в цій частині нового рішення. В іншій частині рішення залишив без змін.
65.          Частиною другою статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
66.          Відповідно до статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
67.          Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції змінив додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 08.11.2021 шляхом зменшення розміру судових витрат на 50 % та стягнув з позивача на користь відповідача-1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн.
68.          Оскільки суд касаційної інстанції скасовує постанову апеляційного господарського суду, якою здійснено перерозподіл судових витрат з огляду на часткове скасування рішення суду першої інстанції та задоволення однієї з позовних вимог, касаційна скарга ТОВ "ФК "Профкапітал" підлягає частковому задоволенню. Питання нового розподілу судових витрат вирішується за результатами нового розгляду справи на підставі статей 126, 129 ГПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
69.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
70.          Згідно з частиною третьою статті 310 цього ж Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
71.          Беручи до уваги, що апеляційна інстанція не встановлювала зазначені вище обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а передбачені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не дають суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, це є підставою для скасування постанови та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
72.          Під час нового розгляду суду слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, прав та обов`язків сторін, належним чином дослідити наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами статті 86 ГПК України. Залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства вирішити спір.
Судові витрати 
73.          Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України судом касаційної інстанції не здійснюється 
Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Приватного сільськогосподарського підприємства "Полісся" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Профкапітал" задовольнити частково.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 скасувати, справу № 918/459/21 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. М. Мачульський 

Суддя                                                                                                    В. Ю. Уркевич