ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7949/22 Справа № 201/4309/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, третя особа – ОСОБА_2 , про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку, –

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро (далі – КЕВ м. Дніпро) в якому виклав вимоги про визнання неправомірною бездіяльності КЕВ м. Дніпро, яка виразилася в ненаданні копії наказу про звільнення, ненаданні довідки про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати), невнесенні в трудову книжку запису про присвоєння категорії та тарифного розряду; водночас вимагав зобов`язати КЕВ м. Дніпро вчинити певні дії, а саме: видати копію наказу про звільнення, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати), записати в трудову книжку про присвоєння категорії та тарифного розряду.
В обґрунтування позову заявник посилалась на те, що наказом № 127 від 12 жовтня 2020 року він був прийнятий з 16 жовтня 2020 року на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом до КЕВ м. Дніпро, за безстроковим трудовим договором. Наказом № 98 від 01 вересня 2021 року йому була присвоєна 2 категорія та 7 тарифний розряд. Наказом № 88 від 06 червня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін згідно його заяви від 27 травня 2022 року.
В останній робочий день, незважаючи на вимоги працівника, відповідач відмовився вносити в трудову книжку запис про присвоєння більш вищої категорії, не ознайомив працівника з наказом про звільнення та не видав копію наказу про звільнення, і не розрахувався в повному обсязі, пояснюючи, що документи щодо звільнення ОСОБА_1 не готові. Позивач вважав, що зазначені порушення вимог законодавства мали місце через особисті обставини, так як ОСОБА_1 раніше в рамках посадової інструкції юрисконсульта, повідомив до Управління з питань праці ГУ Держпраці у Дніпропетровської області про численні грубі порушення законодавства про працю з боку КЕВ м. Дніпро.
Після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача щодо видачі йому копії наказу про звільнення та внесення запису до трудової книжки про присвоєння більш вищої категорії, яку ОСОБА_1 отримав під час роботи у відповідача. Лише 20 червня 2022 року позивач був ознайомлений з наказом про звільнення, однак не отримав копії наказу, також не був внесений запис в трудову книжку про присвоєння більш вищої категорії.
22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою вимогою до КЕВ м. Дніпро про внесення в трудову книжку запису про присвоєння йому більш вищої категорії, видачу довідки про його роботу у відповідача із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати, а також видачу копії наказу про його звільнення. До теперішнього часу жодних дій відповідачем здійснено не було.
Позивач вважав, що такою бездіяльністю з боку КЕВ м. Дніпро порушуються його права, що має своїм наслідком відповідальність на підставі частини п`ятої статті 235 КЗпП України про зобов`язання КЕВ м. Дніпро нарахувати і сплатити середній заробіток з 06 червня 2022 року (день звільнення) по день розгляду справи по суті з розрахунку одноденної заробітної плати в розмірі 622,27 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 виклав вимогу про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову. Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало в тому, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також неповно з`ясував усі фактичні обставини справи і не дослідив та не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Заявник стверджував, що на час розгляду справи він так і не отримав копію наказу про звільнення № 88 від 06 червня 2022року, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати  ОСОБА_1 ) і в його трудову книжку НОМЕР_1  не внесений запис про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду

У відзиві на апеляційну скаргу КЕВ м. Дніпро заперечив вимоги  ОСОБА_1 . Обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства з приводу ознайомлення працівника з наказом про звільнення, отриманням копії наказу. Також позивач не підтвердив існування інших порушень про які йшлося в позові. 

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача, який подав апеляційну скаргу, за відсутності відповідача, клопотання представника якого про відкладення розгляду справи залишено без задоволення, також за відсутності третьої особи, який в письмовій заяві на адресу суду просив розглянути справу без нього, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положення частини першої статті 367 ЦПК України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Наявність підстав позову позивач пов`язував із недотриманням працедавцем вимог законодавства при звільненні працівника щодо ознайомлення з наказом про звільнення, вручення працівнику копії такого наказу, своєчасного внесення записів у трудову книжку з приводу присвоєння працівнику вищої категорії, видачі довідки про його роботу у відповідача із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати та здійснення остаточного розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушено не було, останній ознайомлений з наказом про звільнення 20 червня 2022 року, при звільненні йому були виплачені всі належні суми, а відповідачем дотримано вимоги норм трудового законодавства при звільненні позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці”, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 16 жовтня 2020 року до КЕВ м. Дніпро згідно наказу № 127 від 12 жовтня 2020 року на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом за трудовим договором, укладеним на невизначений строк (а.с.44).

Заявою від 02 серпня 2021 року (вх. № 1063 від 02 серпня 2021 року) позивач просив видати його трудову книжку на особисте зберігання (а.с.61).

Наказом № 98 від 01 вересня 2021 року ОСОБА_1 юрисконсульту, підрозділу «Працівники юридичної служби», присвоєно 2 категорію юрисконсульта з відповідним розрядом оплати праці (а.с.53-59).

Згідно з наказом начальника КЕВ м. Дніпро від 06 червня 2022 року за № 88 ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України та виплачена грошова компенсація за дні невикористаної відпустки за період з 16 жовтня 2021 року по 06 червня 2022 року за 20 календарних днів, підстава: заява ОСОБА_1 (вх. № 631 від 27 травня 2022 року), додаток до колдоговору № 11 п.20 (а.с.63).

Згідно з відомістю розподілу виплат до КЕВ м. Дніпро від 06 червня 2022 року № 220606РВ0000264483534 розрахунок з ОСОБА_1 відбувся вчасно, повністю та відповідно до норм чинного законодавства в Україні (а.с.65).

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права, відповідач виконав покладені на нього обов`язки, так як позивач відмовився від ознайомлення та отримання копії наказу з невідомих причин, про що було складено акт відмови від ознайомлення з наказом від 06 червня 2022 року та підписано співробітниками КЕВ м. Дніпро, а саме: економістом з праці ОСОБА_3 , інженером ОСОБА_4 та інспектором з кадрів ОСОБА_5 (а.с.66).

Того ж дня, 06 червня 2022 року, на адресу позивача було відправлено листа за вих. № 525/1608 з проханням прибути до КЕВ м. Дніпро та отримати копію наказу про звільнення (а.с.67).

В аркуші доведення наказу (по стройовій частині) начальника КЕВ м.Дніпро № 88 від 06 червня 2022 року зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлений з вищевказаним наказом, копію наказу про звільнення отримав, претензій до роботодавця не має, стоїть підпис позивача і дата його ознайомлення 20 червня 2022 року (а.с.64).

На вимогу позивача від 22 червня 2022 року був надісланий лист вих. № 525/1736 від 27 червня 2022 року з доданими до нього документами, а саме: довідка з місця роботи; довідка про доходи; завірена копія наказу № 98 від 01 вересня 2021 року про присвоєння позивачу юрисконсульта 2 категорії; завірена копія аркушу доведення про ознайомлення з наказом № 98 від 01 вересня 2021 року про присвоєння позивачу юрисконсульта 2 категорії (а.с.69).

Крім того, щодо внесення зміни запису в трудовій книжці, вищевказаним листом відповідач просив позивача з`явитися до КЕВ м. Дніпро з трудовою книжкою для внесення виправленого запису, повідомивши завчасно про дату візиту, оскільки інспектор кадрів з 28 червня 2022 року по 01 липня 2022 року планував виїзди до підрозділів їх організації.

На всі листи КЕВ м. Дніпро і прохання в них позивач ніяким чином не відреагував і не повідомив про своє рішення. Телефонні дзвінки від інспектора кадрів КЕВ м. Дніпро також ігнорував і не відповідав на них. Тому, вимога позивача щодо порушення його прав через відмову здійснити запис в трудову книжку не підтвердилась в ході судового розгляду.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем права позивача при звільненні, тому висновки суду першої інстанцій про відмову в цій частині є правильними. Водночас оскільки при звільненні позивача не встановлено порушень чинного законодавства є необґрунтованою вимога позивача про стягнення середнього заробітку, яка є похідною від основної вимоги про визнання бездіяльності неправомірною.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, тому не заслуговують на увагу, оскільки всім обставинам надано належну оцінку.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що акт відмови від ознайомлення з наказом про звільнення від 06 червня 2022 року є неналежним доказом, який сфальсифіковано відповідачем, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки належних та допустимих доказів звернення в установленому законом порядку до правоохоронних органів з приводу фальсифікації документів позивачем не надано.

Як убачається з матеріалів справи, КЕВ м. Дніпро в підтвердження відмови позивача від ознайомлення та отримання копії наказу № 88 від 06 червня 2022 року про звільнення з роботи надав акт від 06 червня 2022 року (а.с.66), який був зареєстрований в журналі реєстрації вхідних документів за 2022 рік (а.с.88-90).

Отже, наданий відповідачем акт від 06 червня 2022 року є належним, допустимим та достовірним доказом в розумінні статей 77-79 ЦПК України.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. 

Водночас, розглядаючи ключові аргументи позивача про те, що він так і не отримав копію наказу про звільнення, довідку про роботу і в його трудову книжку не здійснений запис про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду, висунуті заявником в його апеляційній скарзі, та підтверджені в апеляційному суді, позбавлення працівника прав отримати зазначені письмові документи не може бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля і не задовольняє вимогу законності, передбачену статтею 8 Конвенції. 

Визначальним у даній справ є не тільки те, чи дотримався роботодавець вимог чинного законодавства при звільненні працівника, а також те чи зможе останній з огляду на результати розгляду спору в суді реалізувати свої трудові права в майбутньому.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".
       
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

       Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального відображення відсутності порушень з боку працедавця, котрий хоч і підтвердив обставини того, що він вжив заходів направлених на надіслання працівнику копії наказу про звільнення, довідки про роботу і запропонував здійснити в трудову книжку ОСОБА_1 відповідні записи, ці питання залишились без вирішення. 

Отже з мотивів правового захисту прав працівника суд апеляційної інстанції вважає що не має практичної доступної для позивача можливості реалізувати свої права і отримати відповідні документи в інший спосіб ніж за рішенням суду. У цьому аспекті, хоча законність звільнення ОСОБА_1 за сукупності наданих відповідачем письмових документів не ставиться під сумнів, в даному конкретному випадку для вирішення спору судом має значення саме задоволення вимог про зобов`язання відповідача видати позивачу копії наказу про його звільнення ОСОБА_1 № 88 від 06 червня 2022року, довідки про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати ОСОБА_1 ) і про внесення в трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 запис про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що відповідно до статті 376 ЦПК України слід частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог про відмову в позові про зобов`язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро видати копію наказу про звільнення ОСОБА_1 № 88 від 06 червня 2022року, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати ОСОБА_1 ) і в частині вимог про внесення в трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 запису про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду. В решті позивачем не доведені обставини, які би спростовували висновку суду першої інстанції.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року – скасувати в частині вимог про відмову в позові щодо зобов`язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро видати копію наказу про звільнення ОСОБА_1 № 88 від 06 червня 2022року, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати ОСОБА_1 ) і в частині вимог про внесення в трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 запису про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду.
Позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро задовольнити частково.
Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро видати ОСОБА_1 копію наказу про його звільнення № 88 від 06 червня 2022року, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати ОСОБА_1 ) і внести в трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 запис про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Повне судове рішення складено 06 грудня 2022року.

Судді: