КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                    Апеляційне провадження № 22-ц/824/8401/2022
                                        Справа 753/22238/21
П О С Т А Н О ВА

 
Іменем      України
 
19 жовтня 2022 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Шаповалової К.В. в м. Київ 13 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, просив стягнути 40000 грн. з державного бюджету на користь ОСОБА_1 за завдану моральну шкоду державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойправом А.О.
Заявлені вимоги мотивував тим, що постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 753/16033/20 було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо зняття арешту з автомобіля, належного позивачу, по виконавчому провадженню № 53626870 від 27 березня 2017 року. Вина державного виконавця встановлена постановою суду, а тому не потребує повторного доказування. Неправомірна бездіяльність державного виконавця завдала ОСОБА_1 моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях в зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього,його звичайний ритм життя змінився, він змушений протягом тривалого часу, майже п`ять років, перебувати у стресовому стані, відвідувати виконавчу службу, звертатися до суду за захистом своїх прав, майже п`ять років перебувати у судових процесах з Дарницькою державною виконавчою службою, захищаючи свої права та майно (автомобіль). При цьому він повністю сплатив борг за комунальні послуги,  виконавче провадження № 53626870 було закінчене, але арешт з автомобіля не було знято. Таким чином, державний виконавець, не знявши арешту з автомобіля ОСОБА_1 в зв`язку з закінченням виконавчого провадження, незаконно позбавив його конституційного права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року позов частково задоволено, стягнуто за рахунок коштів державного бюджету України на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 15000 грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, в решті позову відмовлено.
 
Відповідач Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що не відповідають дійсності доводи позивача в частині тривалості порушених прав позивача, оскільки перебування автомобіля позивача під арештом з вини відділу мало місце з 27 серпня 2020 року до 25 березня 2021 року, а саме сім місяців.
Наголошував, що ОСОБА_1 безпідставно посилається на практику ЄСПЛ, оскільки у ряді рішень ЄСПЛ моральну шкоду стягнуто не було з тих підстав, що сам факт встановлення порушення сам собою становить достатньо справедливу сатисфакцію.
Вказував, що позивачем не було надано жодних доказів моральної шкоди та в судовому засіданні не було доведено її наявність, грошова оцінка моральної шкоди не обґрунтована. Враховуючи вимогу ст. 23 ЦК України для визначення та відшкодування моральної шкоди, необхідно, щоб позивачем було доведено, а судом встановлено наявність факту понесення особою душевних страждань. Суд не є фахівцем в галузі психіатрії, тому належне доведення душевних страждань може здійснюватися лише на підставі висновку судово-психіатричної експертизи.
Вважав, що позивачем не надано доказів наявності сукупних та пов`язаних обставин: понесення душевних страждань та втрат немайнового характеру, заподіяних незаконними діями відповідача; порушення прав позивача; наявність немайнової шкоди; протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та його вини в її заподіянні.
Просив врахувати особисті характеристики позивача, який не відноситься до звичайних громадян, які схильні до моральних страждань, оскільки для ОСОБА_1 та обставина, що він звертається до суду, є звичайною, постійною та бажаною. Вказував, що ОСОБА_1 має задоволення від створення конфліктних обставин та від участі в судових процесах. Враховуючи, що ОСОБА_1 є постійним ініціатором судових справ, у нього свідомо визначилась мета - створювати та приймати участь у судових конфліктах та мати з цього матеріальний зиск (отримання грошової компенсації моральної шкоди), тому питання визначення і дослідження моральних страждань ОСОБА_1 не можуть враховуватись з урахуванням загальних принципів визначення моральної шкоди, які можуть застосовуватись для пересічних громадян. Враховуючи зазначене, вимога ОСОБА_1 та розрахунок моральної шкоди потребують окремого доведення судової психіатричної експертизи.
Зазначав, що беручи до уваги відсутність доказів, що ОСОБА_1 зазнав душевних страждань, то відсутні і правові підстави для задоволення позову.
 
Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що згідно правових висновків Верховного Суду, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. В даному випадку належним доказом неправомірної бездіяльності державного виконавця є постанова Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 753/16033/20.
Вказував, що згідно судової практики ЄСПЛ адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Практикою ЄСПЛ визнана презумпція моральної шкоди, тобто в разі порушення майнових або цивільних прав середня, нормально реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 01 липня 2010 року в справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (п. 37 рішення) суд зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника розмір моральної шкоди має визначатися судом в межах справедливого розгляду конкретної справи.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
 
Звертаючись до суду з даним позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що бездіяльність відповідача встановлена постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 753/16033/20.
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що невчинення відповідачем всіх необхідних дій, які він зобов`язаний, відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження», вчинити при закритті виконавчого провадження, та створення цим позивачу необхідності для вживання додаткових дій для захисту свого порушеного права власності, завдало останньому певних душевних страждань, оскільки останній був позбавлений права розпорядження та користування належним йому майном, був змушений витрачати час на звернення до органів виконавчої служби, працівників поліції та до суду, щоб довести порушення своїх прав.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Як встановлено судом, постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 753/16033/20 за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойправ А.О., начальник Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Заєць А.М., ОСББ «КУТ» про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця та начальника відділу державної виконавчої служби апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця та начальника відділу державної виконавчої служби та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким скаргу задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойправа А.О. та начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Заєць А.М. щодо зняття арешту з автомобіля ОСОБА_1 по виконавчому провадженню № 53626870 від 27 березня 2017 року (а. с. 5 - 8).
В даній постанові апеляційним судом встановлено, що 17 березня 2017 року на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року у справі № 753/16159/16 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСББ «КУТ» заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції, 3% річний, сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу, всього в сумі 25921,19 грн.
27 березня 2017 року старшим державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м.  Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Сулимою Ю.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53626870 про примусове виконання вищевказаного виконавчого листа.
10 серпня 2017 року головним державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Білан Ю.С. винесена постанова про арешт рухомого майна боржника.
27 серпня 2020 року постановою старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сніжинського Т.Є., у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення, закінчено виконавче провадження № 53626870, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
На запит скаржника до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві, йому надано відповідь №31/26-У-457 від 28 вересня 2020 року про те, що згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи в місті Києві та Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 25 вересня 2020 року автомобіль «Шевроле Епіка» державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є боржник, перебуває під арештом.
З постанови про перевірку начальником Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зайцем А.М. виконавчого провадження № 53626870 від 27 квітня 2021 року встановлено, що за результатами проведення перевірки виконавчого провадження встановлено, що державним виконавцем Сніжинським Т.Є. з виконання вказаного виконавчого провадження порушено вимоги ст. 40 ЗУ "Про виконавче провадження. Даною постановою визнано дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сніжинського Т.Є. при примусовому виконанні виконавчого провадження №53626870 з примусового виконання виконавчого листа № 753/16159/16 від 17 березня 2017 року виданого Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСББ «КУТ» 25921,19 грн., як такі, що вчинені з порушенням вимог ЗУ "Про виконавче провадження". Зобов`язано державного виконавця Бойчук М.О. вжити заходів передбачених ст. 40 ЗУ "Про виконавче провадження" по ВП №53626870.
Суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги, оскільки закінчуючи виконавче провадження ВП №53626870 по виконавчому листу № 753/16159/16, державним виконавцем не було направлено постанови про зняття арешту до відповідних органів, а начальник державної виконавчої служби в межах своїх повноважень не здійснив відповідний контроль.
Також, відповідно до постанови про перевірку начальником Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Зайцем А.М. виконавчого провадження №53626870 від 27 квітня 2021 року встановлено, що самим відділом ДВС даний факт не заперечується.
Відтак, апеляційний суд вважав, що наявна бездіяльність державного виконавця та начальника державної виконавчої служби щодо ненаправлення відповідної постанови про зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при закінченні виконавчого провадження є неправомірною бездіяльністю.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Відтак, неправомірна бездіяльність Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає у ненаправленні відповідної постанови про зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при закінченні виконавчого провадження, встановлена рішенням суду у цивільній справі і не потребує повторного доказування.
 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що ним оскаржено зазначену постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в касаційному порядку, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і доказів скасування касаційним судом вказаної постанови в справі № 753/16033/20 відповідачем надано не було.
 
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував ст. 23, 280, 1173, 1174 ЦК України, ст. 56 Конституції України, рішенням ЄСПЛ щодо справедливої сатисфакції від 15 жовтня 2009 року за позовом Іванова проти України, від 27 липня 2004 року за позовом Ромашова проти України.
          
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Відповідно до ст. 13, ст. 55, ст. 129, 129-1 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства; суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У пункті 5.7-5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України».
 
У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
 
Відтак, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Як свідчить тлумачення статей 23, 1173, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади (посадової особи) відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
 
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 760/26905/17).
 
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) висловлено правовий висновок, згідно якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. 
 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
 
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
 
Відповідно до висновків сформульованих у постанові Верховного суду від 10 квітня .2019 року у справі №464/3789/17 відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
 
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
 
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.
 
Таким чином, з урахуванням того, що вищевказаним судовим рішенням встановлено бездіяльність посадових осіб Дарницького відділу державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем доведено наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності.
 
Позивачу з боку відповідача було заподіяно моральну шкоду, оскільки позивач був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема, звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій державних виконавців.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 760/26905/17 та враховуються апеляційним судом.
 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що метою відшкодування моральної шкоди є компенсація у грошовому виразі потерпілій особі завданих їй фізичних чи душевних страждань, яких особа зазнала внаслідок порушення її прав, а не спонукання державного органу чи його посадової особи до виконання своїх функцій, як помилково вважав позивач, і що для цього чинним законодавством встановлені інші правові механізми та способи захисту прав у виконавчому провадженні.
 
Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив зі ступеню вини відповідача, характеру та тривалості страждань позивача, врахував те, що позивач звернувся на захист свого права власності, тобто одного з фундаментальних прав особи, гарантованих йому як Конституцією України так і статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, те, що позивач неодноразово звертався до начальника Відділу  Дарницького районного управління юстиції м. Києва з приводу здійснення ним контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення, що входить до кола його посадових обов`язків як керівника, які залишились без реагування і неправомірність бездіяльності начальника у цьому виконавчому провадженні також була встановлена судовим рішенням, врахував, що неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків змусило позивача вкотре звертатись за захистом порушеного права до суду, витрачати час на відвідування виконавчої служби, звертатися за правовою допомогою, що у свою чергу свідчить про необхідність докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя, зважає на обмеження його у можливості реалізації своїх звичок в повсякденному житті, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, зокрема неможливість належного користування та розпорядження своїм майном.
 
При цьому, зменшуючи розмір моральної шкоди до 15000 грн. від заявлених до стягнення у позові 40000 грн., судом першої інстанції надано належної правової оцінки тривалості порушених прав позивача, яка тривала не п`ять років, як зазначено в позові, а з часу винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з 27 серпня 2020 року та ненаправлення вказаної постанови до відповідного органу.
 
З огляду на те, що з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся в листопаді 2021 року і загальний строк порушення відповідачем його прав в дійсності не перевищує 15 місяців, висновки суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 грн. є правильними та обґрунтованими.
 
Водночас апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і не підтверджені належними доказами доводи апеляційної скарги, що перебування автомобіля позивача під арештом з вини відділу тривало до 25 березня 2021 року, тобто сім місяців.
 
Апеляційний суд не може погодитись з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що суд не є фахівцем в галузі психіатрії і для доведення розміру моральної шкоди необхідним є висновок судово-психіатричної експертизи, з огляду на вимоги ст. 23 ЦК України, якою прямо встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Доводи апеляційної скарги, що при визначенні розміру моральної шкоди необхідно враховувати особисті характеристики позивача, а саме, що він отримує задоволення від створення конфліктних обставин та участі в судових процесах, а отже моральна шкода йому не завдана взагалі, є припущеннями відповідача, не підтвердженими будь-якими належними та допустимими доказами, та відхиляються апеляційним судом.
 
Виходячи з наведеного, судом першої інстанції не приймаються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги з посиланням на судову практику ЄСПЛ, що сам факт встановлення порушення становить для позивача достатню справедливу сатисфакцію.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                        Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.