КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа №757/287/18-ц
провадження № 22-ц/824/7003/2022
 
22 листопада  2022 року                                                                       м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.
при секретарі Примушку  О. В. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Сербіної Анни Олександрівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року в складі судді Шевченко Т.М.,
встановив:
 
29.12.2017 ПАТ «Універсал Банк», назву якого  змінено  на  АТ "Універсал  Банк"  звернулося до суду  з позовом, в якому  з  урахуванням  уточнень від 16.01.2019  просило  стягнути   з  ОСОБА_1   на  свою  користь  заборгованість  за кредитним договором №НL15726 від  31 липня 2012 року, яка станом на  17.07.2017   становить  412 467,03 грн та складається з:  простроченої  заборгованості по  кредиту -1 822,18 грн;  заборгованості по  тілу  кредиту - 365 352,60  грн; заборгованості по  відсоткам за користування  кредитом  -                                    38 170,96 грн; заборгованості по  пені - 7 121,30 грн.
Позовні  вимоги обґрунтовано  тим, що 31.07.2012  між ПАТ «Універсал Банк», правонаступником  якого  є  АТ  "Універсал  Банк",  та ОСОБА_1 ,  було  укладено кредитний договір № HL15726, відповідно до п.1.1. якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 380 100,00 гривень, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,95 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. 
Відповідно до  п.2.6 кредитного  договору  строк кредитування  за цим договором  становить  період: з  дати надання  кредитором  кредиту позичальнику  по  10  липня  2032 року  включно.
Позивач виконав свої обов`язки за кредитним договором,  надав відповідачу кредитні  кошти у розмірі  380 099,50 грн, проте відповідач не  виконує  взяті на  себе  зобов`язання.   
У  відповідності до  п. 5.2.5 кредитного  договору   позивач направив відповідачу  вимогу  дострокового   погашення  кредиту, яку відповідачем  на  момент подання  позовної заяви не  виконано.
Рішенням Голосіївського районного суду від 28 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто  з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № HL 15726 від 31.07.2012  в розмірі 35 303 грн 78 коп.  В іншій частині  позову  відмовлено.  Вирішено  питання   розподілу  судовиз  витрат. 
18.02.2022 представник АТ «Універсал Банк» - адвокат Сербіна А.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
АТ "Універсал  Банк"  вважає, що  рішення  суду  першої  інстанції  є необґрунтованим та таким,  що прийняте при неповному  з`ясуванні  судом  обставин, що  мають значення  для справи,  невідповідністю   висновків суду  обставинам справи,  а також  із  порушенням  та неправильним застосуванням   норм  матеріального та процесуального  права,  що призвело  до  неправильного  вирішення  справи. 
Посилається  на ті підстави, що сторони  договору  домовилися про процентну  ставку за користування  кредитом  у встановлені  договором  строки,  а також про нарахування  пені   в разі  порушення  зобов`язання  щодо  оплати щомісячного  платежу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України ( п.20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня  2019 року, справа  № 5017/1987/2012).
Відтак,  нарахування  відсотків та пені в розрахунку  заборгованості від  17.07.2017  є таким, що  відповідає  умовам кредитного  договору  та не  суперечить   нормам чинного  законодавства.
Розрахунок  заборгованості є  фінансовим документом, складеним на  підставі операцій, здійснених  на особовому  рахунку   боржника та  являються  відображенням  умов   визначених  положеннями  кредитного  договору.  Суд першої  інстанції безпідставно  не  взяв до  уваги  повну  суму заборгованості за розрахунком  від 17.07.2017.  Врахування  судом  лише   простроченої заборгованості по кредиту та  суми дострокового  стягнення  кредиту,  без   врахування  відсотків та пені, призвело  до  невірного   визначення  суми стягнення. 
АТ  "Універсал Банк" не заперечує,  що   відповідач  за період  з травня  2018 року  по  жовтень 2021  року вніс на  рахунок  банку  суму заборгованості в розмірі  272 775,69 грн. За таких  підстав сума стягнення  повинна  складати   139 691,34 грн (412 467,03 грн -272 775,69 грн), а не  35 303,78  грн.
Щодо   експертного  висновку за  результатами  проведення  судово-економічної експертизи №9711/20-71  від  29.07.2020  зазначила,  що  суть ануїтетного графіка погашення  полягає в тому,  що  в перший  рік (або  роки, залежно  від   терміну  дії  кредиту) у складі  щомісячного  платежу  основну  частку  становлять   відсотки за  кредитним договором,  а сума основного  боргу  (тіло  кредиту), погашається  в меншому обсязі або  не  погашається  взагалі і підлягає  оплаті  в останній  місяць обслуговування   кредитного  боргу.  
Ануїтетний платіж  в розрахунках збережений.  Метод  нарахування   платежів  в розрахунку  заборгованості  відповідає  методу, визначеному  в п.2. 7 кредитного  договору. 
Додаток  №2 до  кредитного  договору  є  орієнтовним  графіком  погашення  платежів. Розрахунок  платежів   по тілу  кредиту, відсоткам  здійснюється на  підставі умов кредитного  договору та відповідає поняттю  "ануїтетний платіж" та методу  нарахування  відсотків "30/360", що  визначені  в п. 2. 7  Кредитного  договору та п. 1.18  гл.  1 Правил  Бухгалтерського  обліку  доходів  і  витрат  банків України,  затверджені Постановою   Правління  НБУ від 18.06.2003 №255.  
Щодо нарахування  пені  зазначила,  що   згідно  умов  кредитного  договору (п.6.2)  пеня  нараховувалась  банком  за  кожен  день прострочення   на  відсотки та тіло кредиту. 
У  відзиві на  апеляційну  скаргу  представник ОСОБА_1 -  адвокат Єленін  С. М. просив залишити апеляційну  скаргу  без задоволення, а рішення  суду першої інстанції без змін. 
Вважає, що  твердження  в апеляційній скарзі  про те, що заборгованість  по відсоткам за користування кредитом в сумі 38 170,96 грн  та по пені в сумі 7 121,30 грн, є  цивільно-правовою  відповідальністю  за  порушення  грошового  зобов`язання, не  відповідають  положенням  ч.2 ст. 625  ЦК  України.
Зважаючи на те, що  03.06.2016  банком  було змінено  строк  виконання  основного  зобов`язання й пов`язаних з цим платежів,   право  позивача  нараховувати  передбачені  договором  проценти  за кредитом  припинилось, що  відповідає  правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому  в  постанові   від 28  березня  2018  року  (справа  №14-10цс18).  
За вказаних обставин, суд першої  інстанції  дійшов   правильного висновку про  безпідставність   позовної вимоги про стягнення  заборгованості по  відсоткам за користування  кредитом  в сумі  38 170, 96  грн.
Звертаючись  з позовом,  позивач не  просив стягнути  з  відповідача   борг  з урахуванням   встановленого  індексу інфляції  за весь час прострочення, а також  три проценти    річних від простроченої суми  згідно  ч.2 ст. 625  ЦК  України.  
Квитанціями,  виданими АТ " Універсал Банк",  підтверджується,  що відповідачем  за період з  травня  2018 року  по  жовтень 2021  року   в рахунок  виконання  зобов`язань за кредитним договором  сплачено   331 871 грн.  Апеляційна  скарга  не  містить  доводів  на  спростування  вказаних доказів. 
Відповідно  до  висновку експерта за результатами проведення  судово-економічної експертизи №9711/20-71 від 29.07.2020,  наявний в матеріалах справи розрахунок  заборгованості не  відповідає  умовам договору  та розрахунковим документам щодо видачі та погашення  кредиту позичальнику.  
В судовому  засіданні  представник АТ "Універсал Банк " -   адвокат Сербіна  А. О.  апеляційну  скаргу  підтримала  та просила  її  задовольнити.
Представник ОСОБА_1 -  адвокат Єленін  С. М. просив відмовити  в задоволенні  апеляційної скарги.   
Додатково  пояснив,  що  відповідачем в період з  квітня  2018  року по серпень 2022   року  в рахунок виконання  зобов`язань  за кредитним договором було  сплачено  376 471 грн. В підтвердження  здійснення  оплати   та прийняття платежів  АТ "Універсал  Банк"  видано  квитанції,   копії яких  надано   суду першої  інстанції  та додатково  суду апеляційної інстанції  ( а.с.  210 -216  т.4).  Відтак  сума заборгованості за кредитом  у розмірі  367 174,78 грн,  з яких: 1 822,18 грн  - прострочена заборгованість  по  кредиту; 365 352,60 грн   - заборгованість  за тілом  кредиту в період  з квітня  2018 року  по  серпень  2022  року  погашена  повністю. Зважаючи на  викладене,  у позові   про стягнення  412 467,03 грн   слід  відмовити. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з таких підстав.
Судом  встановлено, що   31 липня 2012 року  між  ПАТ  "Універсал Банк", правонаступником  якого  є  позивач,  та відповідачем   було  укладено  кредитний договір  № HL15726, згідно  з умовами якого   відповідач  отримав кредит   в розмірі  380 100 грн з терміном  погашення  у строк  до  10 липня  2032 року  включно.
Сторони погодили, що  тип  процентної ставки  за цим договором   визначається  як змінювана  (плаваюча) процентна ставка. 
Згідно  з  п. 1.1.1 кредитного  договору за користування    кредитом  позичальник зобов`язується  сплачувати   кредитору  проценти. Розмір  процентної ставки  визначається у процентах   річних  за формулою :  "Процентна  ставка" = Індекс плюс Маржа.
Згідно  з  п. 6. 2  кредитного  договору у випадку  несвоєчасного  виконання  будь-якого грошового  зобов`язання  позичальника за чим договором,  кредитор   має право  стягнути  з позичальника пеню,  а позичальник при цьому   зобов`язується   сплатити  таку пеню   в розмірі  подвійної  облікової  ставки  Національного  банку  України від суми простроченого  платежу  за кожен  день  прострочення  виконання  відповідно до вимог   чинного  законодавства України,  зокрема нормативних  актів НБУ.
Відповідно  до   п. 5.3.2  кредитного  договору   позичальник зобов`язаний  повернути  кредит  в сумі, вказаній  у п.1.1 цього  договору,  своєчасно  сплачувати   проценти за користування  кредиту, а також  у випадку   невиконання  або  неналежного виконання  взятих на  себе  зобов`язань за цим договором, сплатити  штрафні   санкції та інші  платежі,  у строки та на  умовах, визначених  цим договором.  
У зв'язку з тим, що відповідач неналежно виконував умови кредитного договору,   позивач 03.06.2016  надіслав відповідачу вимогу про негайну  сплату  простроченої заборгованості  за кредитним договором,  процентів,  нарахованих  за користуванням  кредитом, підвищених  відсотків/пені/штрафу.  У випадку   невиконання   цієї вимоги  термін  повернення  кредиту  визнається банком   таким, що  настав достроково  на  шістдесят  перший день  з моменту  отримання  цієї вимоги (а.с.33 т.1).
Судом  встановлено,  що   ОСОБА_1 вимогу  про  дострокове повернення  кредиту   отримав проте   у визначений  в ній строк  прострочену  заборгованість  не  повернув. 
29.12.2017  ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з  відповідача, що станом на  17.07.2017  становить  412 467,03 грн  та складається з:  простроченої  заборгованості по  кредиту -1 822,18 грн;  заборгованості по  тілу  кредиту - 365 352,60  грн; заборгованості по  відсоткам за користування  кредитом  - 38 170,96 грн; заборгованості по  пені - 7 121,30 грн.
При зверненні  до  суду  банк  посилався на  пункт 5.2.4  кредитного  договору  від  31 липня 2012  року,  згідно з яким   сторони погодили,  що  відповідно  до  чинного  законодавства ( зокрема,статей 525 та 611 ЦК  України),  у випадку прострочення  сплати  чергового  платежу  та/або  інших грошових  зобов`язань  позичальника за договором, вважається,  що настав  новий термін/строк   виконання   основного  зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором  з дня одержання  позичальником   повідомлення/вимоги кредитора.
Частково задовольняючи позовні вимоги АТ «Універсал Банк», суд першої інстанції виходив з того,  що  надіславши вимогу  про  дострокове   повернення  кредиту,  банк змінив строк  виконання   основного  зобов`язання й пов`язаних  з ним платежів, а  відтак  право  кредитодавця нараховувати   передбачені  договором  проценти  за кредитом  припинились. За  вказаних обставин   суд  дійшов висновку про  безпідставність  позовної вимоги  про  стягнення  заборгованості по  відсоткам за користування  кредитом  у розмірі  38  170,96  грн. 
Відмовляючи у задоволенні  позову  в частині  стягнення заборгованості по  пені в сумі 7 121,30 грн, суд першої інстанції  виходив з того,  що  визначення  банком  у розрахунку  заборгованості за кредитним договором  розміру  пені за порушення строків  повернення  кредиту   та сплати процентів  не  відповідає   умовам кредитного  договору та нормам чинного  законодавства. 
Встановивши, що  за період з  травня  2018 року  по  жовтень  2021  року   відповідач  сплатив в рахунок  виконання   зобов`язання  за кредитним договором   грошові кошти в розмірі   331 871 грн,  відтак  сума заборгованості за кредитом  повинна  бути зменшена  на  вказану  суму  та становитиме 35 303,78  грн, що  і підлягає  стягненню   з  відповідача на  користь   позивача. 
Колегія суддів  не  погоджується  з висновками суду    першої інстанції  з таких підстав. 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зазначено, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
Встановивши, що кредитодавець використав своє право передбачене частиною  другою статті 1050 ЦК України, направивши 03 червня 2016  року  боржнику вимогу про  дострокове повернення кредиту, сплату процентів та пені, чим змінив умови основного зобов`язання, вимоги  позивача про стягнення з відповідача процентів  та пені,  нарахованих  після  09 серпня  2016  року є  безпідставними, а тому задоволенню  не  підлягали.
Як вбачається  з  наданого  суду   розрахунку  заборгованості, прострочена  заборгованість  по  процентам станом  на  09.08. 2016  становила  25 786,66  грн.  
Станом  на  17.07.2017 заборгованість  по  процентам  нарахована  в сумі   38  170,96 грн.
При цьому  в рахунок   погашення відповідачем  заборгованості по  процентам  позивачем  за період  з  10.08.2016  по 17.07.2017 зараховано   67 291,23 грн.
Судом  встановлено,  що розмір   заборгованості  по  тілу  кредиту   станом  на  17.07.2017   становив 367 174,78  грн  ( 365 352,60 грн  +1 822,18  грн).
Таким чином,  станом  на  час звернення  до  суду  з позовом  розмір  заборгованості  відповідача  становив  суму:   325 670,21 грн  ( 367 174,78  грн  + 25 786,66  грн  - 67 291,23 грн).
Суд першої  інстанції  вказаного  не  врахував  та дійшов   помилкового висновку про те, що вся  заборгованість  по  процентам  нарахована позивачем  після  вимоги про   дострокове  повернення  кредиту,  а розмір заборгованості  по  пені   не  підтверджується  наданим суду  розрахунком. 
Колегія суддів  відхиляє  доводи апеляційної  скарги  в частині  правовірності нарахування  процентів та пені з посиланням  на   правовий висновок, викладений в п.20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня  2019 року, справа  № 5017/1987/2012.   
Так,  умови укладеного між сторонами кредитного   договору не встановлюють   права  кредитодавця нараховувати проценти  за  неправомірне  користування  боржником  грошовими коштами після строку   кредитування   чи у разі  пред`явлення  до  позичальника вимоги  згідно  з   частиною  другою  статті 1050  ЦК  України.
При цьому позивач не  просив забезпечити  його  прав та інтереси, як кредитодавця,  у відповідності до частини другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
З  урахуванням  викладеного,   колегія суддів  дійшла  висновку,  що    судом першої  інстанції допущено  неповне  з`ясування  обставин, що  мають  значення для справи, висновки суду  не  відповідають  обставинам справи,  а тому ухвалене   по справі рішення підлягає  скасуванню. 
Судом  встановлено,  що  в процесі розгляду справи  в суді  першої інстанції  та  перегляду справи  в суді апеляційної інстанції   відповідачем  в рахунок  погашення  заборгованості  за період з  16.04.2018  по  11.08.2022  сплачено  376 471 грн, проти чого  представник позивача  не заперечувала.
З огляду  на  фактичне задоволення  позовних вимог  відповідачем  після  пред`явлення  позову,   колегія суддів дійшла  висновку про ухвалення нового  рішення  про   відмову в задоволенні  позову з одночасним відшкодуванням   позивачу  понесених  судових витрат по  сплаті  судового  збору  в сумі 12 212,62  грн  ( 4 885,05 грн +7 327,57  грн). 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк»  задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення.
В  задоволенні  позову  Акціонерного товариства  "Універсал Банк" до  ОСОБА_1   про  стягнення  заборгованості за кредитним договором  відмовити. 
Стягнути  з ОСОБА_1   на користь  Акціонерного товариства  "Універсал Банк" витрати  по сплаті судового  збору  в сумі  12 212,62 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може  бути оскаржено  до  Верховного  Суду  протягом  тридцяти днів  з дня  складення  повного  судового  рішення. 
Повне  судове  рішення  складено 30.11.2022. 
 
Суддя-доповідач                                                      Г. М. Кирилюк 
 
Судді:                                                                        І. М. Рейнарт 
 
                                                                                   Т. А.  Семенюк