ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17287/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 грудня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 Лайнер» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 Лайнер» до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 Лайнер» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Київській області, в якому просило: визнати протиправним та скасувати постанову №КВ871/33/АВ/НД/СП/ФС-71 від 10 травня 2021 року про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
Позов обґрунтовано тим, що спірна постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки проведення перевірки було здійснено з порушенням статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», та позивач не вчиняв перешкод при проведенні інспекційного відвідування.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у період, коли здійснювалась перевірка на підприємстві, таке підприємство установило для своїх працівників дистанційну роботу.
На думку апелянта, наданий відповідачем Акт є сфальшованим, та не міг бути розглянутий у суді першої інстанції як належний доказ.
Оскільки апелянтом не здійснювались перешкоди у проведенні перевірки, тому оскаржувана постанова є неправомірною та такою, що підлягає скасуванню.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу №1218 від 18 березня 2021 року та направлення №871 від 19 березня 2021 року про проведення інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю, фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору суб`єктом господарювання Товариством з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 Лайнер», інспектором праці здійснено виїзд для проведення інспекційного відвідування за місцем здійснення позивачем господарської діяльності.
Однак, контролюючий орган, прибувши на інспекційне відвідування за місцем здійснення господарської діяльності не вдалося можливим особисто вручити направлення та вимогу особисту керівну суб`єкта господарювання, в зв`язку з його відсутністю, а тому вимога та направлення на проведення інспекційного відвідування були направлені поштою та вручено позивачу 01 квітня 2021 року.
Втім, позивачем не надано запитуваних документів, визначених у вимозі від 23 березня 2021 року №841, яка отримана позивачем 01 квітня 2021 року.
У зв`язку з цим, в останній день інспекційного відвідування 02 квітня 2021 року уповноваженими особами контролюючого органу складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №КВ871/33/АВ/НД, в якому зафіксовано вищезазначене порушення, а саме не надання запитуваних документів.
У подальшому, 10 травня 2021 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Стахівським С.М. накладено штраф постановою №КВ871/33/АВ/НД/СП/ФС-71 від 10 травня 2021 року на підставі Акту про неможливість проведення заходу державного контролю від 02 квітня 2021 року №КВ871/33/АВ/НД про порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 18 000 грн., згідно абзацу 7 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частини третьої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вимога про надання документів не була виконана позивачем, вказане призвело до неможливості інспектором праці реалізувати повноваження зі здійснення заходу державного контролю Товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 Лайнер», що є створенням перешкод у проведенні перевірки, тому оскаржувана постанова є законною та такою, що не підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин 1, 4, 6 - 8, абзацу 2 частини 10, частин 13 та 14 статті 4, частин 1 - 4 статті 5, частини 3 статті 6, частин 1 - 4 та 6 статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини 3 статті 22 цього Закону.
Відповідно до частини п`ятої статті 2 Закону № 877-V органи Державної служби України з питань праці при проведенні заходів державного нагляду (контролю), забезпечують дотримання принципів державного нагляду (контролю); вимог щодо місця здійснення державного нагляду (контролю); вимог щодо врегулювання окремих питань виключно законами; обмежень у проведеннях заходів нагляду контролю в разі наявності конфлікту інтересів; трактувань норм на користь суб`єкта господарювання у разі їх неоднозначного трактування; заборони на вилучення оригіналів документів та техніки; обов`язку збереження комерційної та конфіденційної таємниці; умов проведення планових заходів, розробки методики для визначення критерій ризику; права суб`єкта господарювання на ознайомлення з підставами заходу та отримання посвідчення (направлення) на проведення заходу; вимог до складення наказу, посвідчення (направлення) на проведення заходу та акту за результатами заходу; відповідальності посадових осіб органу державного нагляду (контролю); прав суб`єктів господарювання; права на консультативну підтримку суб`єктів господарювання; громадський захист; оскарження рішень органів державного нагляду (контролю) та умов віднесення суб`єктів господарювання до незначного ступеня ризиків у разі незатвердження відповідних критеріїв розподілу. 
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що органи Державної служби України з питань праці при проведенні заходів державного нагляду (контролю) керуються цим Законом з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, однак не підзаконними нормативно-правовими актами, а неоднозначні трактування правових норм Закону повинні здійснюватися на користь суб`єкта господарювання.
У свою чергу, згідно частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Так, основні засади процедури здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю були врегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823, якою затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №823).
Згідно пункту 2 Порядку №823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Заходи контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються інспекторами праці виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, дотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад) у формах, визначених абзацом першим цього пункту.
За змістом пункту 9 вказаного Порядку під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення. На вимогу об`єкта відвідування або уповноваженої ним посадової особи інспектор праці надає копію відповідного направлення на проведення інспекційного відвідування та вносить запис про проведення інспекційного відвідування до відповідного журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю) об`єкта відвідування (за його наявності) перед наданням акта для підпису.
Згідно пункту 10 Порядку № 823 тривалість інспекційного відвідування не може перевищувати 10 робочих днів.
У силу вимог пункту 16 Порядку №823 за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (далі - акт) і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.
Пунктами 20-21 Порядку №823 визначено, що припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень вимог законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування.
Припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду.
Припис складається у двох примірниках, що підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою.
Системний аналіз наведених вище положень дає підстави дійти висновку, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. 
З матеріалів справи вбачається, що підставою для проведення інспекційного відвідування ТОВ «ІФ-10 Лайнер» слугувало звернення ОСОБА_1 щодо порушення стосовно нього законодавства про працю, а саме: неналежного оформлення трудових відносин з заявником.
На виконання вищенаведених норм Порядку № 823 представниками контролюючого органу направлено позивачу направлення на проведення інспекційного відвідування.
У свою чергу, апелянт посилається на те, що відповідачем було порушено положення статті 6 Закону №877-V, а саме: не надано керівнику підприємства копію погодження центрального органу виконавчої влади, втім колегія суддів вважає вказані посилання безпідставними, з огляду на те, що у переліку статей, зазначених у статті 2 Закону України №877-V відсутній зазначений абзац 5 частини першої статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», що свідчить про відсутність порушень з боку інспекторів праці під час проведення інспекційного відвідування.
За результатами здійсненого заходу контролю складено Акт від 02.04.2021 про неможливість проведення інспекційного відвідування №КВ871/33/АВ/НД, в якому зафіксовано порушення, а саме: не надання запитуваних документів, визначених у вимозі від 23 березня 2021 року №841.
У подальшому, 10 травня 2021 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Стахівським С.М. накладено штраф постановою №КВ871/33/АВ/НД/СП/ФС-71 від 10 травня 2021 року на підставі Акту про неможливість проведення заходу державного контролю від 02 квітня 2021 року №КВ871/33/АВ/НД про порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 18 000 грн., згідно абзацу 7 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частини третьої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
У свою чергу, правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За змістом абзацу 7 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.
З огляду на вказане, правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні, та як наслідок - накладення штрафу у розмірі, встановленому частиною другою статті 265 КЗпП України.
Тобто, нормативна конструкція абзацу сьомого частини другої статті 265 КЗпП України передбачає, що з метою застосування штрафу необхідна сукупність елементів об`єктивної сторони цього правопорушення: 1) наявність дій щодо недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні; 2) проведення перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому частини другої статті 265 КЗпП України.
При цьому, визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є з`ясування, чи дійсно було з боку позивача створення перешкод у здійсненні перевірки інспекторам Держпраці та чи діяли посадові особи в межах повноважень та у спосіб, передбачені законом при проведенні перевірки та при прийнятті постанови про накладення штрафу.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (надалі - Постанова №509) затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
Згідно пункту 3 Порядку №509 справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.
Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
У відповідності до пункту 4 Порядку №509 під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.
У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку.
Відтак, нормами чинного законодавства чітко визначено вимоги та процедуру прийняття постанови про накладення штрафу.
Як свідчать матеріали справи, позивачу у відповідності до положень Порядку №823 було направлено вимогу про надання документів, яка отримана останнім 01 квітня 2021 року.
Однак, у порушення приписів законодавства, вимога про надання документів не була виконана позивачем, що призвело до неможливості інспектором праці реалізувати повноваження зі здійснення заходу державного контролю Товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 Лайнер», що свідчить про створення перешкод у проведенні такої перевірки та як наслідок - винесення оскаржуваної постанови.
Доводи апелянта про те, що фактично інспекційне відвідування не було проведено, так як  відвідування відбулось лише 04 квітня 2021 року, що свідчить про підроблення Акту від 02 квітня 2021 року суд апеляційної інстанції не приймає до увааги, оскільки відповідачем надані докази направлення позивачу наказу про проведення перевірки, направлення на проведення перевірки, вимоги про надання документів, які отримані позивачем 01 квітня 2021 року, що підтверджується інформацією з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта», тому позивач був обізнаний про вимогу та терміни проведення перевірки.
До того ж, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що будь-які процедурні порушення, пов`язані із самим процесом оформлення результатів діяльності суб`єктів владних повноважень по фіксації недотримання суб`єктом приватного права вимог законодавства оцінюється судом з урахуванням всіх обставин справи та необхідністю досягненням балансу, зокрема, між інтересами особи правопорушника, публічними інтересами, які проявляються у забезпеченні дотриманні суб`єктами господарювання у сфері державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.
При цьому, Верховний Суд неодноразово звертав увагу у своїх рішеннях на те, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі). Окрім того, виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
У пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Отже, враховуючи факт здійснення перешкод Товариством з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 Лайнер» у проведені інспекційного відвідування, тому, притягуючи позивача до відповідальності за частиною другою статті 265 КЗпП України, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ-10 Лайнер» - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2022 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук