П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/23802/21	
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Косцової І.П.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2019 року по 14.11.2021 року включно та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому відповідні кошти.
В обґрунтування позову зазначено, що рішеннями Донецького окружного адміністративного суду у адміністративних справах №200/2749/21-а та №200/2750/21-а зобов`язано відповідача, зокрема, нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення, які не були нараховані та виплачені позивачеві на час звільнення.
На виконання вищевказаних рішень суду остаточний розрахунок було проведено військовою частиною НОМЕР_1 лише 14.11.2021 року, тобто зі значною затримкою. Зазначена обставина, на думку позивача, є підставою для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку з 27.06.2019 року по 14.11.2021 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2019 року по 14.11.2021 року включно; зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період у сумі 10 000грн. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
При прийнятті рішення суд виходив з того, що відповідач затримав  фактичний розрахунок з позивачем при звільненні на 494 робочих дні щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік у сумі 22 334,28 грн. та на 599 робочих днів щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 25.10.2016 року по 26.06.2019 року у сумі      58 147,96 грн.
Однак, з урахуванням очевидної неспівмірності середнього заробітку з розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, судом зменшено розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат до суми 10 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняте у справі судове рішення та постановити нове про задоволення позову.
В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що визначення судом першої інстанції належної до відшкодування суми середнього заробітку відбулось без врахування пропорційності.
Апелянт зазначає, що йог середньоденне грошове забезпечення становить 370,97 грн., а період затримки складає 837 днів, тому загальна сума середнього заробітку за час затримки становить 370,97 грн х 873 дні = 323 856,81 грн..
При цьому істотність частки невиплачених сум від усієї суми нарахованих при звільнені виплат становить 59,77%, тому належна до виплати сума середнього заробітку з врахуванням пропорційності має становити 323 856,81 грн. х 59,77% = 267 894,35 грн.
Військова частина НОМЕР_1 своїм правом на подання відзиву не скористалась.
У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира від 26.06.2019 року №124 ОСОБА_1 з 26.06.2019 року було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.5).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року у справі №200/2749/21-а, яке набрало законної сили 22.06.2021 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07.06.2021 року у справі №200/2750/21-а, яке набрало законної сили 05.10.2021 року, визнано протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року та зобов`язано відповідача  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.10.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. Визнано протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати всієї суми індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 26.06.2019, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 26.06.2019 в повному обсязі, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до виписки по картковому рахунку кошти у сумі 58 147,96 грн. в рахунок індексації грошового забезпечення за період з 25.10.2016 року по 26.06.2019 року надійшли до ОСОБА_1 15.11.2021 року (а.с.4).
Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні є предметом спору у справі, що розглядається. 

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Судова колегія зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Колегією суддів встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішеннями Донецького окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року у справі №200/2749/21-а та від 07.06.2021 року у справі №200/2750/21-а зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :
грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року в повному обсязі, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.
Відповідач виконав вказані рішення суду та виплатив ОСОБА_1 вказані суми 15.06.2021 року та 15.11.2021 року.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач набув право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме, з 27.06.2019 року по 15.11.2021 року.
Водночас, як вже зазначалось вище, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від               26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі         №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від          26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі             №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на таке.
Відповідно до довідки Військової частину НОМЕР_1 Національної гвардії України від 16.11.2022 року №1115 розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 28 368,32 грн. Зважаючи, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки становить 22  334, 28 грн., індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року - 58  147,96 загальна сума, яка мала бути виплачена позивачеві, становить 108 850,56 грн.( 28 368,32 + 22  334, 28 + 58  147,96= 108 850,56).  
Таким чином, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки та індексація грошового забезпечення роки у розмірі 80  482,24  грн. становить 73,94% від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат - 108 850,56  грн.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. За цим же пунктом нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Відповідно до п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ №260 від 07.06.2018 року розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
З особистої картки грошового забезпечення позивача вбачається, що розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повних календарних місяця, що передували звільненню, становить: за квітень 2019 – 11 314,50 грн., за травень 2019 – 11 314,50грн., разом 22 629 грн.
Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням становить 370,97 грн. (22  629:61 день = 370,97 грн.); період затримки розрахунку становить 873 робочих днів, отже, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені, становить 323 856, 81 грн.
Судова колегія, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 239  459,73 грн., як пропорційний середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (73,94% від 323 856, 81  грн.).
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не врахував принцип пропорційності, внаслідок чого не вірно визначив суму стягнення, що є підставою для зміни судового рішення у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.317 КАС України з зазначенням у резолютивній частині належної до стягнення на користь позивача суми – 239  459,73 грн.
Враховуючи, що вказана справа належить до категорії  незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у учасників справи права на касаційне оскарження такого рішення.
Керуючись ст. ст.    308,    311,    315,    317,    322,    325,    328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року – змінити, зазначивши у третьому абзаці резолютивної частини належну до стягнення на користь ОСОБА_1 суму – 239  459,73 грн. (двісті тридцять дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн. 73 коп. 
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022  року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 	 	Косцова І.П.	
Судді	    	Осіпов Ю.В.    Скрипченко В.О.