ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" жовтня 2022 р.           Справа№ 910/2488/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.  
за участю представників сторін: 
від позивача за первісним позовом: Кравець О.І.
від відповідача за первісним позовом: Скрипчук М.Є.,
розглянувши матеріали апеляційних скарг    Грищенко Ірини Миколаївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
на рішення         Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року (повне рішення складено та підписано 15.04.2022 року) 
у справі    №910/2488/21 (суддя Головіна К.І.)
за позовом    Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
до     Грищенко Ірини Миколаївни 
про    стягнення 1 293 512,20 грн.
та зустрічним позовом    Грищенко Ірини Миколаївни 
до   Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
про   визнання недійсним договору,-                                                            
                                                             
                                                  ВСТАНОВИВ: 
          Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Грищенко Ірини Миколаївни (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором фінансового лізингу №00005718 від 05.09.2012 року у сумі 1 293 512,20 грн. а саме: заборгованість у сумі 413    029,09 грн, інфляційні втрати у сумі 214    971,36 грн, 3 % річних у сумі 57    339,26 грн, компенсацію понесених витрат у сумі 161    069,72 грн та упущену вигоду у сумі 447102,77 грн.
          Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем (лізингоодержувачем) - Грищенко Іриною Миколаївною  зобов`язань за вказаним договором в частині своєчасної сплати лізингових платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.
          Крім того, Грищенко Ірина Миколаївна подала зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідльністю "Порше Лізинг    Україна" про визнання недійсним договору фінансового лізингу   № 00005718 від 05.09.2012 року, а також усіх додатків та доповнень до цього договору.
          Зустрічний позов мотивований тим, що Грищенко Ірина Миколаївна не укладала і не підписувала із позивачем договору фінансового лізингу № 00005718 від 05.09.2012 року, додатків, доповнень до нього та інших документів, що стосуються даного правочину, у тому числі заяви від 06.03.2014 року про продовження фінансування за цим договором, оскільки Грищенко Ірина Миколаївна  тривалий час проживає у Французькій Республіці та у день підписання указаних документів була відсутня на території України.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Грищенко Ірини Миколаївни про стягнення заборгованості у сумі 1 293 512,20 грн задоволено частково. Стягнуто з Грищенко Ірини Миколаївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"  інфляційні втрати у сумі 72  296,81 грн, 3 % річних у сумі 36  052, 29 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 1  625,24 грн. У решті вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" - відмовлено. У задоволенні зустрічного Грищенко Ірини Миколаївни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" про визнання недійсним договору - відмовлено.
          Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року у справі №910/2488/21 в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" щодо стягнення заборгованості за фактичне користування об`єктом лізингу у сумі 413  029, 09 грн, 3% річних у сумі 21286, 97 грн, інфляційних втрат у розмірі 142  674,55 грн та компенсації понесених витрат у сумі 161  069, 72 грн та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" в цій частині.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст.256, 261, 267 Господарського процесуального кодексу України.  
          Так, скаржник (позивач) вказав, що суд першої інстанції дійшов  помилкового висновку про відсутність підстав для визнання  поважними причин  пропуску строку позовної давності.
          При цьому, скаржник зазначив, що в період часу, з 21.10.2014 року по лютий 2018 року об`єкт лізингу перебував у розшуку та був повернутий Товариству з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" лише 09.02.2018 рок. А тому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" керуючись положеннями договору  фінансового лізингу, приписами Цивільного та Господарського кодексу України з урахуванням Закону України «Про фінансовий лізинг» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Грищенко Ірини Миколаївни про стягнення плати за користування об`єктом лізингу за період з серпня 2014 року по січень 2018 року на загальну суму 412029,09 грн.
          Крім того, поважною причиною пропуску строків позовної давності слугує  та обставина, що мало місце відкриття  проваджень у справі та розгляд таких справ до прийняття рішень про залишення без розгляду  позовних заяв Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна, що в свою чергу унеможливило звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з новим позовом, оскільки за приписами Господарського процесуального кодексу України провадження у новій справі підлягало б обов`язковому закриттю. 
При цьому, за твердженням скаржника, сторони фактично узгодили, що при припиненні  дії відповідного договору позивачем в односторонньому порядку внаслідок порушення зобов`язання відповідачем, незалежно від завершення виконання відповідного контракту - будь-які збитки заподіяні невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх обов`язків за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі.  
          Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" у справі №910/2488/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року у справі № 910/2488/21.
          Крім того, не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, Грищенко Ірина Миколаївна звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року у справі №910/2488/21 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та частині стягнення з Грищенко Ірини Миколаївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" інфляційні втрати у сумі 72   296,81 грн, 3 % річних у сумі 36 052,29 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 625,24 грн та прийняти нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги Грищенко Ірини Миколаївни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" задовольнити повністю, а в задоволенні первісних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Грищенко Ірини Миколаївни відмовити повністю.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, не застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 30.01.2019 року №922/175/18.  
          Крім того, скаржник (відповідач) вказав, що він не укладав і не підписував  із позивачем договору фінансового лізингу №00005718 від 05.09.2012 року, додатків, доповнень до нього та інших документів, що стосуються даного правочину, у тому числі заяви від 06.03.2014 року про продовження фінансування за цим договором, оскільки Грищенко Ірина Миколаївна тривалий час проживає у Французькій Республіці та у день підписання вказаних документів була відсутня на території України.  
При цьому, за твердженням скаржника, суд першої інстанції відмовляючи у призначенні експертизи (судово-почеркознавчої експертизи), позбавив відповідача можливості довести обставини, які мають значення для справи і на які відповідач  посилався, як на підставу своїх заперечень - чим порушив принцип рівності учасників судового процесу й змагальності сторін. 
          Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 року апеляційну скаргу Гриценко Ірини Миколаївни у справі №910/2488/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2022 року апеляційну скаргу Грищенко Ірини Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року у справі  № 910/2488/21 залишено без руху.
          Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції сплати судового збору.
          Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.          
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Грищенко Ірини Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року у справі № 910/2488/21. Об`єднано розгляд апеляційних скарг Грищенко Ірини Миколаївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" в одне апеляційне провадження.
27.07.2022 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого позивач  просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" - задовольнити повністю. 
Крім того, представник  позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що відповідач вказує  про те, що ним не підписувались жодні документи по договору про фінансовий лізинг №00005718 від 05.09.2012 року. Однак дане твердження  спростовується наявністю  власноручних  підписів Грищенко Ірини Миколаївни  на договорі про фінансовий лізинг №00005718 від 05.09.2012 року та додатках до нього. Підписи зроблені на договорі та додатках до нього є ідентичними підписам у паспорті Грищенко Ірини Миколаївни та підписам здійснених на підтвердження ідентичності копії паспорту оригіналу. 
Щодо підписів наявних на заяві про продовження  фінансування та додатковій угоді від 07.03.2014 року з новим графіком виплати лізингових платежів, було виявлено, що вони вчинені представником Грищенко Ірини Миколаївни , однак документи підтверджуючі  повноваження  її представника в розпорядженні Товариства з обмеженою відповідальністю  "Порше Лізинг Україна" - відсутні. 
Водночас, представник позивача зазначив, що посвідка на проживання   Грищенко Ірині Миколаївні  у Французькій Республіці була видана 27.07.2016 року, тобто, після укладання сторонами останнього додатку до договору фінансового лізингу від 07.03.2014 року («Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування)»).
13.09.2022 року на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від представника Грищенко Ірини Миколаївни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника відповідача у розгляді справи №761/45742/16-к, яка призначена на 14.09.2022 о 10 год. 00 хв. в Святошинському районному суді міста Києва.
Північний апеляційний господарський суд задовольнити клопотання представника Грищенко Ірини Миколаївни про відкладення розгляду справи. Відклав розгляд апеляційних скарг Грищенко Ірини Миколаївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року  справі №910/2488/21 на 12.10.2022 року своєю ухвалою від 14.09.2022 року.
Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/3185/22 від 06.10.2022 року, у зв`язку перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/2488/21.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.
Північний апеляційний господарський суд прийняв до свого провадження апеляційні скарги Грищенко Ірини Миколаївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року у справі №910/2488/21 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду:     головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. своєю ухвалою від 06.10.2022 року.
          Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 12.10.2022 року заперечував проти доводів апеляційної скарги Грищенко Ірини Миколаївни та просив відмовити в її задоволенні, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" задовольнити,  рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову щодо стягнення заборгованості за фактичне користування об`єктом лізингу у сумі 413  029, 09 грн, 3% річних у сумі 21286, 97 грн, інфляційних втрат у розмірі 142  674,55 грн та компенсації понесених витрат у сумі 161  069, 72 грн та прийняти нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити повністю.
          Представник позивача  за зустрічним позовом в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 12.10.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" та просив відмовити в її задоволенні, апеляційну скаргу Грищенко Ірини Миколаївни задовольнити,  рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги Грищенко Ірини Миколаївни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" задовольнити повністю, а в задоволенні первісних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до Грищенко Ірини Миколаївни відмовити повністю.
          Розглянувши апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 14.07.2021 року підлягає скасуванню, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Спорт - Комфорт" - задоволенню,  а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Петрохолдинг - Інвест" у справі №910/4532/21 - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи,  05.09.2012 року між    Товариством з обмеженою відповідльністю "Порше Лізинг Україна" (лізингодавець) та Фізичною особою підприємцем Грищенко Іриною Миколаївною (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 00005718 (далі - договір), відповідно до умов якого лізингоодержувач купує об`єкт лізингу (транспортний засіб Аudi А5 1.8 TFSI, рік виробництва 2012, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 ) після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною, визначеною лізингодавцем. Вартість об`єкту лізингу становить еквівалент 53 252,00 доларів США, авансовий платіж - еквівалент 18 638,20 доларів США, кількість лізингових платежів - 60, строк лізингу (місяців) - 60, лізинговий платіж - еквівалент 1022,90 доларів США, адміністративний платіж - еквівалент 798,78 доларів США, процентна ставка змінна відповідно до п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.
          У додатку до договору про фінансовий лізинг № 00005718 від 05.09.2012 hjre сторони передбачили Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (далі - Загальні умови).
          Відповідно до п. 3.3 вказаного додатку лізингоодержувач користується об`єктом лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями чинного українського законодавства та забезпечує експлуатацію об`єкта лізингу у відповідності до цього контракту. Після завершення строку лізингу за контрактом лізингоодержувач придбаває об`єкт лізингу у Порше Лізинг Україна за купівельною ціною, що буде визначена Порше Лізинг Україна з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають здійсненню за цим контрактом (п. 3.4 Загальних умов).
          Згідно з п. 6.1 Загальних умов для експлуатації об`єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме на користь Порше Лізинг Україна платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід`ємну частину цього контакту, та інших положень контракту, кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об`єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов`язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов`язані з контрактом.
          Лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений Порше Лізинг України у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) (п. 6.5 Загальних умов).
          Строк лізингу за цим контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування). Строк лізингу починається з дати підписання акта приймання - передачі лізингоодержувачем об`єкта лізингу (п. 12.1, 12.2 Загальних умов).
          Також у п. 13.1 Загальних умов сторони погодили, що лізингоодержувач зобов`язаний у строки, встановлені Порше Лізинг Україна повернути об`єкт лізингу у всіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту. Якщо лізингоодержувач відмовляється від повернення або затримує повернення об`єкта лізингу, Товариство з обмженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" має право вилучити об`єкт лізингу без попередньої згоди лізингоодержувача у визначеному законодавством порядку, у тому числі в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса (п. 13.7 вказаного додатку).
          Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів сторони погодили графік та суму сплати лізингових платежів Фізичної особи підприємця Грищенко Ірини Миколаївни, останнім днем внесення яких є 15.08.2017 року.
          Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
          За приписами ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору фінансового лізингу Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" передало лізингоодержувачу - Фізичній особі підприємцю Грищенко Ірині  Миколаївні об`єкт лізингу, а саме - автомобіль Аudi А5 1.8 TFSI, рік виробництва 2012, шасі № НОМЕР_1 , що підтверджується актом прийому-передачі від 24.09.2012 року, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок сплачувати лізингові платежі.
                     06.03.2014 року Грищенко Ірина Миколаївні звернулась до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" із заявою, у якій просила продовжити строк фінансування за договором фінансового лізингу до семи років, у зв`язку із чим до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів були внесені зміни, відповідно до яких останнім днем сплати лізингових платежів сторони визначили 15.09.2019 року.
          Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, Грищенко І. М. у період з 16.03.2014 року по 17.07.2014 року неналежним чином виконала свої зобов`язання щодо сплати лізингових платежів та у неї виникла заборгованість за договором фінансового лізингу, тому у грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи підприємця Грищенко Ірини Миколаївни про стягнення заборгованості у сумі 493    065,19 грн.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року у справі № 910/32738/15, що набрало законної сили, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" про стягнення заборгованості був задоволений частково, стягнуто з Фізичної особи підприємця Грищенко Ірини Миколаївни заборгованість за несплаченими лізинговими платежами за період з 16.03.2014 року по 17.07.2014 року на суму 40 545,05 грн, пеню у сумі 3 991,45 грн, 3 % річних у розмірі 1 062,84 грн, збитки, понесені позивачем за вчинення виконавчого напису у сумі 3    500,00 грн та судовий збір у розмірі 736, 49 грн. У решті позовних вимог було відмовлено.
          Ухвалюючи наведене рішення, господарським судом також були встановлені обставини, що у зв`язку із наявністю у Фізичної особи підприємця Грищенко Ірини Миколаївни заборгованості за договором фінансового лізингу, 07.07.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю  "Порше Лізинг Україна" направило на адресу відповідача вимогу від 03.07.2014 року про відмову від вказаного договору та повернення об`єкта лізингу лізингодавцю протягом 10 робочих днів з дня доставки ФОП Грищенко Ірині Миколаївні  цього повідомлення.  Проте, вказана вимога була повернута позивачу 08.08.2014 року у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення.
          Водночас під час розгляду вищевказаної справи суд встановив, що 04.10.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М. був вчинений виконавчий напис                    № 1656 про зобов`язання ФОП Грищенко Ірині Миколаївні повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" автомобіль Аudi А5 1.8 TFSI, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . А 21.10.2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом № 1656 від 04.10.2014 року.
          Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
          Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, рішенням господарського суду у справі        № 910/32738/15, що набрало законної сили, був встановлений факт порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу у період з 16.03.2014 року по 17.07.2014 року, що спричинило його розірвання (припинення) з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" та вилучення транспортного засобу, що є об`єктом лізингу, у порядку, передбаченому п. 13.1, 13.6 Загальних умов.           Указані обставини відповідно до ст. 75 ГПК України мають преюдиціальне значення і не потребують повторного доказування у даній справі.
          Щодо визначення дати розірвання договору фінансового лізингу, колегія суддів відзначає наступне.           Відповідно до  ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.
          Як слідує з п. 12.6.1 загальних умов Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитись від контракту та на повернення об`єкта лізингу, зокрема, у випадку якщо лізингоодержувач не сплатив один наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов`язання зі сплати перевищує 30 календарних днів. 
          Згідно п. 12.7 загальних умов, у випадках, передбачених пунктом 12.6, контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (п. 12.3 Загальних умов). При цьому, у випадку неотримання лізингоодержувачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, лізингоодержувач вважається належним чином повідомленим. 
          Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ст. 651 Цивільного кодексу України).
          З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що договір фінансового лізингу № 00005718 від 05.09.2012 року на час розгляду даного спору є розірваним у односторонньому порядку з 21.07.2014 року (на 10-й робочий день з дня надіслання позивачем відповідного письмового повідомлення).
          При цьому, як вбачається з матеріалів справи,  об`єкт лізингу був повернутий лізингодавцю - Товариству з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" лише 09.02.2018 року під час примусового виконання виконавчого напису № 1656 від 04.10.2014 року, що підтверджується постановою державного виконавця Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області від 09.02.2018 року. Вказаний об`єкт цього ж дня Товариство з обмеженою відповідльністю "Порше Лізинг Україна" повернуло дилеру - ТОВ «Автосоюз», про що свідчить    відповідний акт прийому-передачі від 09.02.2018 року (наявні в матеріалах справи).
          Так, відповідно до позовних вимог, позивач просить стягнути з Грищенко Ірини Миколаївни плату за фактичне користування об`єктом лізингу за період з 16.08.2014 року по 16.01.2018 року, тобто після розірвання договору фінансового лізингу, у сумі 413    029,09 грн.
          Відповідно до ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
          Згідно з п. 13.1 загальних умов сторони погодили, що лізингоодержувач зобов`язаний у строки, встановлені Порше Лізинг Україна, повернути об`єкт лізингу у всіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту.
          Відповідно до п. 12.9 загальних умов у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту лізингоодержувач зобов`язаний повернути об`єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту.
          Згідно п. 6.17 загальних умов сторони погодили, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою Товариства з обмеженою відповідальністю  "Порше Лізинг Україна" за п. 12 контракту лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об`єктом лізингу.
          Статтею 193 Господарського кодексу  України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
          Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
          Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          З огляду на викладене та зважаючи, що Грищенко Ірина Миколаївна не повернула об`єкт лізингу у визначений Товариством з обмеженою відповідальністю  "Порше Лізинг Україна" строк та користувалась об`єктом лізингу поза межами дії договору з 22.07.2014 року по 09.02.2018 року, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у відповідача виник обов`язок по сплаті лізингових платежів за фактичне користування об`єктом лізингу в сумі 413 029,09 грн за період з 16.08.2014 року по 16.01.2018 року.
          Проте, як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача подав заяву, у якій просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до заявленої позивачем суми.
          Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
          За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексук України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
          Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
          За умовами положень ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
          Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).
          Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача плату за фактичне користування об`єктом лізингу (основну заборгованість), яка виникла за період з 16.08.2014 року по 16.01.2018 року, проте, із даним позовом звернувся до суду 16.02.2021 року, тобто поза межами 3-річного строку позовної давності.
          Щодо заяви позивача про    поновлення    пропущеного    строку позовної давності, колегія суддів відзначає наступне. 
          Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 752/4422/17).
          Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи.
          За таких обставин до висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі (подібні за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 року у справі № 922/1467/19).
          При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 7106/1272/14-ц, від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 та від 19.11.2019 року у справі № 911/3680/17).
          Так, вищевказана заява, зокрема мотивована тим, що  порушення зобов`язань з боку відповідача за договором фінансового лізингу розпочалось з 2014 року, але з прийняттям рішення Господарським судом міста Києва від 14.03.2016 року у справі № 910/32738/15 (про стягнення заборгованості з ФОП Грищенко Ірини Миколаївни) відбулось переривання строку позовної давності. Також, на думку позивача, поважною причиною пропуску строку позовної давності стало неодноразове звернення Товариства з обмеженою відповідальністю  "Порше Лізинг Україна" із позовами до ФОП Грищенко Ірини Миколаївни про стягнення заборгованості за фактичне користування об`єктом лізингу (після припинення договору) та відкриття судом проваджень у справах № 910/4661/19, № 910/14532/19, № 910/674/21, незважаючи на подальше залишення цих позовів без розгляду.
          Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 264 Цивільного кодексу позовна давність переривається, зокрема, у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"  із позовними вимогами до ФОП Грищенко Ірини Миколаївни у справі № 910/32738/15 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу у сумі 493    065,19 грн за період з 16.03.2014 року по 17.07.2014 року, звернулось до суду у грудні 2015 року, у зв`язку із чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2015 року у вказаній справі було порушене провадження, а у подальшому вказану заборгованість рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2016 року було частково стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна".
          Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач у даній справі просить стягнути з відповідача інший борг у сумі 413    029,09 грн, що виник у відповідача за інший період - з 16.08.2014 року по 16.01.2018 року.
          Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції,  цей борг не є частиною заборгованості, що була заявлена у справі № 910/32738/15. 
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що про стягнення заборгованості, яку позивач просить стягнути у даній справі, останній вже неодноразово звертався до суду із позовами, зокрема,  у квітні 2019 року, у жовтні 2019 року, у січні 2021 року.
          Ухвалами Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 року у справі № 910/4661/19, від 04.11.2019 року у справі № 910/14532/19 за позовами, поданими у квітні 2019 року та у жовтні 2019 року, було відкрите провадження у справі, однак, указані позови ухвалами Господарського суду від 12.09.2019 року та від 05.03.2020 року, які набрали законної сили, були залишені без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України. А ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2021 року поданий Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" у січні 2021 позов був повернутий позивачу на підставі п. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.
            Статтею 264 Цивільного кодексу України    визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
                              Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.
          Відповідно до ст. 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.
          Разом з цим, колегія суддів критично оціню твердження скаржника (позивача), що поважною причиною пропуску строків позовної давності слугує  та обставина, що мало місце відкриття  проваджень у справі та розгляд таких справ до прийняття рішень про залишення без розгляду  позовних заяв Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна, що в свою чергу унеможливило звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з новим позовом, оскільки за приписами Господарського процесуального кодексу України провадження у новій справі підлягало б обов`язковому закриттю.
          Твердження скаржника (позивача), як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що в період часу, з 21.10.2014 року по лютий 2018 року об`єкт лізингу перебував у розшуку та був повернутий Товариству з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" лише 09.02.2018 рок. А тому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" керуючись положеннями договору  фінансового лізингу, приписами Цивільного та Господарського кодексу України з урахуванням Закону України «Про фінансовий лізинг» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Грищенко Ірини Миколаївни про стягнення плати за користування об`єктом лізингу за період з серпня 2014 року по січень 2018 року на загальну суму 412029,09 грн, не спростовує висновків суду першої інстанції. 
            Відтак, на переконання колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про те,  що причини пропуску    строку позовної давності    на звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з даним позовом про стягнення заборгованості за період з 16.08.2014 року по 16.01.2018 року у сумі 413    029,09 грн є неповажними, відповідно  строки за заявою позивача поновленню не підлягають.           
          З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставним твердження скаржника (позивач), що  сторони фактично узгодили, що при припиненні  дії відповідного договору позивачем в односторонньому порядку внаслідок порушення зобов`язання відповідачем, незалежно від завершення виконання відповідного контракту - будь-які збитки заподіяні невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх обов`язків за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі.  
          З огляду на викладене, у зв`язку з пропуском    строку позовної давності    суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог про стягнення основної заборгованості.
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з  відповідача інфляційних втрат у сумі 214    971,36 грн та 3 % річних у сумі 57  339,26 грн за період з 16.08.2014 року по 13.01.2021 року, колегія суддів відзначає наступне. 
          Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем його грошового зобов`язання, вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу є такими, що заявлені правомірно.
          Водночас, суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
          Аналогічні правові висновки міститься в постановах Верховний Суд  від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17, від 13.02.2019 року у справі №924/312/18.
          Так, законодавець  визначає  обов`язок  боржника сплати суми боргу з урахуванням 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушеного грошового зобов`язання до моменту його усунення  і обмежується останніми  трьома роками, які передували  подачі такого позову.
          Аналогічні за змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц. 
          Отже, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 16.02.2021 року, то правильним розрахунком матеріальних втрат буде таке нарахування за період з 16.02.2018 року по 13.01.2021 року (кінцева дата нарахування зазначена позивачем).
          Колегія суддів перевіривши власний перерахунок суду першої інстанції сум матеріальних втрат, вважає його вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу у сумі 72    296,81 грн та 3 % річних у сумі 36  052,29 грн. 
          Посилання скаржника на правову позицію  Верховного Суду викладену у постанові від 30.01.2019 року №922/175/18   є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення, зокрема у даній справі позовні вимоги заявлено у межах строку позовної давності.
          Щодо позовних вимог позивача про компенсацію понесених витрат у сумі 161    069,72 грн, нарахованих позивачем на підставі п. 8.2.3 загальних умов, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до п. 8.2.3 загальних умов у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються наступні санкції, зокрема, компенсація будь - яких витрат, понесених Порше Лізинг Україна та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до контракту. Вищезазначені штрафні санкції підлягають виплаті лізингоодержувачем упродовж 10 робочих днів після надіслання відповідної вимоги Порше Лізинг Україна, незважаючи на можливе розірвання контракту Порше Лізинг Україна.
          У якості понесених витрат позивач зазначив про сплату ним юридичних послуг у зв`язку із досудовим врегулюванням спору із відповідачем, на підтвердження чого надав складені Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" та Товариства з обмеженою відповідальністю  «Юридична компанія «Тріпл Сі» акти наданих послуг № 29 від 09.02.2018 року на суму 146    469,72 грн,           № 31 від 09.02.2018 року на суму 600,00 грн, № 34 від 09.02.2018 року на суму 3    480,00 грн за договором про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року, рахунки-фактури № 29, 31 від 09.02.2018 року, № 34 від 09.02.2018 року, платіжні доручення № 502, 501 від 15.02.2018 року, № 6174 від 08.12.2017 року, № 6543 від 26.12.2017 року, № 968 від 12.03.2018 року, № 503 від 15.02.2018 року на загальну суму 280    842,82 грн, а також про сплату послуг зі зберігання об`єкту лізингу, що підтверджується складеними позивачем із Товариством з обмеженою відповідальністю  «Автосоюз» актами надання послуг № 122 від 28.02.2018 року за лютий 2018 на суму 5  600,00 грн, № 250 від 31.03.2018 року за березень 2018 на суму 1600,00 грн.
          Разом з цим, колегія суддів відзначає, що як було встановлено вище договір фінансового лізингу припинив свою дію 21.07.2014 року, у зв`язку із чим дія п. 8.2.3 загальних умов цього договору також була припинена, у той час, як витрати на оплату юридичних послуг та послуг зберігання були понесені позивачем після розірвання договору - у грудні 2017 року та лютому/березні 2018 року. 
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині  стягнення а компенсації витрат на суму 161    069,72 грн. 
          Щодо позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди у сумі 447    102,77 грн, заявленої позивачем на підставі ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, п. 12.9 загальних умов, колегія суддів відзначає наступне.  
          Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
          Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
          За змістом ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена    вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
          Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини.
          Відповідно до п. 12.9 загальних умов у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, а також, якщо Товариство з обмеженою відповідальністю  «Порше Лізинг Україна» вимагає повернення об`єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов`язаний впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту сплатити    Товариству з обмеженою відповідальністю  «Порше Лізинг Україна» будь-яку різницю між вартістю об`єкта лізингу (тобто, сумою грошових коштів, що була фактично отримана Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» в результаті продажу об`єкта лізингу) та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів, а також іншими платежами, що залишились несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Товариства з обмеженою відповідальністю  «Порше Лізинг Україна» та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов`язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання лізингоодержувачем, у тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.
          Обов`язок доведення факту наявності порушення з боку відповідача покладено чинним законодавством України на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками. При цьому позивач повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином, тобто довести ту обставину, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу та що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.
           Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.08.2018 року у справі № 923/700/17.
          Як правильно встановлено судом першої інстанції, розмір упущеної вигоди у сумі 447  102,77 грн позивач обґрунтовує рахунками-фактури за період з березня 2014 року по січень 2018 року, за якими заборгованість зі сплати вартості об`єкта лізингу становить    383069,06 грн; графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) від 07.03.2014 року, за яким станом на 09.02.2018 року залишок виплати відшкодування вартості об`єкта лізингу становить 256  826,65 грн, що за курсом ПАТ «КІБ Креді Агріколь» еквівалентно 9  475,25 дол. США; договором купівлі-продажу від 02.07.2018 року, предметом якого є автомобіль Аudi А5, шасі № НОМЕР_1 , на суму 267    310,07 грн, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю «КарпатиАвтоцентр», актом прийому-передачі автомобіля.
          Водночас розрахунок позивача упущеної вигоди на суму 447    102,77 грн містить наступні складові: 383    069,06 грн (заборгованість за виставленими рахунками щодо відшкодування вартості об`єкта лізингу за період: березень 2014 року - січень 2018 року) + 256    826,65 грн (залишок виплати відшкодування об`єкта лізингу станом на 09.02.2018 року) - 267    310,07 грн (кошти отримані від реалізації об`єкта лізингу) = 372    585,64 грн * 1,2 (ПДВ) = 447102,77 грн.
          Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимоги позивача про стягнення збитків (упущеної вигоди) на суму 447    102,77 грн є необґрунтованими та заснованими на припущеннях, оскільки призначення платежу, указаного у рахунках-фактури за період: березень 2014 року  - січень 2018 року на суму 383    069,06 грн, є тотожними призначенню платежів за графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів на суму 256    826,65 грн станом на 09.02.2018 року, при тому, що позивач зазначив до стягнення обидві суми. 
          Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
          Згідно зі ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
          Так, матеріали справи не містять а скаржником (позивач) не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції детального розрахунку цих сум, як і не надано обґрунтування щодо конвертації 256    826,65 грн в іноземну валюту за курсом саме ПАТ «КІБ Креді Агріколь».
          Щодо продажу позивачем предмета лізингу на суму 267    310,07 грн, то у матеріали  справи не містять будь-яких доказів оплати його покупцем, у той час, як у п. 12.9 Загальних умов сторони погодили, що вартість об`єкта лізингу має бути підтверджена фактичним отриманням коштів позивачем в результаті продажу об`єкта лізингу.
          З огляду на викладене та враховуючи, що розрахунки позивача в частині упущеної вигоди не підтверджені належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказами, які б свідчили про конкретний розмір збитків з урахуванням положень п. 12.9 Загальних умов, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. 
          При цьому, враховуючи недоведеність належними та допустимими доказами відповідних фактів, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як підставу для скасування оскаржуваного рішення, що сторони фактично узгодили, що при припиненні  дії відповідного договору позивачем в односторонньому порядку внаслідок порушення зобов`язання відповідачем, незалежно від завершення виконання відповідного контракту - будь-які збитки заподіяні невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх обов`язків за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі.  
          Щодо зустрічного позову Грищенко Ірини Миколаївни до Товариства з обмеженою відповідальністю  "Порше Лізинг Україна" про визнання недійсним договору фінансового лізингу  № 00005718 від 05.09.2012 року та усіх додатків і доповнень до нього, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України    правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто правомірність правочину презюмується. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).
          Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
          Статтею 203 Цивільного кодексу  України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 
           1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 
           2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 
           3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 
           4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 
           5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 
           6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
                    Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
          Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
          Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.
          З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
          Так, як на підставу визнання недійсним договору фінансового лізингу № 00005718 від 05.09.2012 року Грищенко Ірина Миколаївна вказує на те, що нею не підписувались ні договір, ні додатки та доповнення до цього договору, в тому числі додатки від 05.09.2012 року "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу", "Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування)", акт прийому-передачі від 24.09.2012 року до договору, додаткова угода від 07.03.2019 року до договору, додаток від 07.03.2014 року "Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування)".
          Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
          Для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
          При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
          Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
          Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
          Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
          Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
          Згідно  ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
          Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).
          Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. 
          Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
          Відповідно до ст. 6 Закону України „Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,  договір фінансового лізингу (з урахуванням додатків та доповнень до нього) містить всі істотні умови, які є необхідними для такого виду правочинів, зокрема, предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
          При цьому, колегія суддів відзначає, що під час розгляду справи № 910/32738/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" до ФОП Грищенко Ірини Миколаїіни про стягнення заборгованості у сумі 493    065,19 грн, судом були встановлені обставини укладення сторонами договору фінансового лізингу № 00005718 від 05.09.2012 року, а також його виконання, зокрема, щодо передачі ФОП Грищенко Ірині Миколаївні об`єкту лізингу - автомобіля Ауді А5, що підтверджується актом прийому-передачі від 24.09.2012 року, та неналежність виконання цього договору з боку лізингоодержувача, у зв`язку із чим Товариство з обмеженою відповідальністю  "Порше Лізинг Україна" було змушене стягнути з ФОП Грищенко Ірини Миколаївни заборгованість за період з 16.03.2014 року по 17.07.2014 року у судовому порядку.
           Разом з цим, колегія суддів звертає увагу під час розгляду вказаної справи Грищенко Ірина Миколаївна не висувала доводів про недійсність договору фінансового лізингу № 00005718 від 05.09.2012  року та додатків/доповнень до нього.
          Крім того, у матеріалах даної справи також містяться копії банківських виписок за період з 13.09.2012  року по 14.11.2013 року, платіжних доручень з 29.11.2013 року по 18.04.2014 року, які свідчать про часткову сплату Грищенко Іриною Миколаївною лізингових платежів за договором фінансового лізингу № 00005718 від 05.09.2012 року у період його дії. 
          З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що своїми діями сторони узгодили усі істотні умови спірного правочину та засвідчили факт його реального виконання, а тому твердження скаржника (відповідача), що він не укладав і не підписував  із позивачем договору фінансового лізингу №00005718 від 05.09.2012 року, додатків, доповнень до нього та інших документів,  у тому числі заяви від 06.03.2014 року про продовження фінансування за цим договором, що стосуються даного правочину, є безпідставними та необґрунтованими.
Разом з цим, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника (відповідача), що  суд першої інстанції відмовляючи у призначенні експертизи (судово-почеркознавчої експертизи), позбавив відповідача можливості довести обставини, які мають значення для справи і на які відповідач  посилався, як на підставу своїх заперечень, зокрема, що останній не підписував жодні документи по спірному договору - чим порушив принцип рівності учасників судового процесу й змагальності сторін, з огляду на наступне.
          Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України  визначено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
          При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).
          Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.
Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.
          Питання, які ставляться експерту, і його висновок з них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.
          Згідно з  ст. 100 Господарського процесуального кодексу України  про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
          Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, відтак безпідставне призначення судової експертизи та зупинення у зв`язку з цим провадження у справі перешкоджає подальшому розгляду справи.
          Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
          Означена правова позиція висловлена, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.01.2018 року у справі №907/425/16 та від 24.01.2018 року у справі №917/50/17.
          На думку колегії суддів, виходячи із предмету позову, обставин справи, наявності у справі доказів, поданих сторонами на підтвердження своїх правових позицій щодо підписання/не підписання відповідних документів, спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, не потрібні, оскільки на підставі вказаної правової позиції та виходячи з наявних у справі    доказів, що підтверджують, зокрема   укладання сторонами фінансового лізингу, а також його виконання, тощо, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у проведенні експертного дослідження немає необхідності.          
          Також не наведено судом першої інстанції, та не встановлено під час апеляційного перегляду справи, наявності у матеріалах справи доказів, які є взаємно суперечливими.
          Водночас, доводи скаржника (відповідача), що Грищенко Ірина Миколаївна тривалий час проживає у Французькій Республіці та у день підписання відповідних  документів була відсутня на території України, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
          При цьому, колегія суддів відзначає, що  посвідка на проживання Грищенко Ірині Миколаївні у Французькій Республіці була видана 27.07.2016 року, тобто, після укладення сторонами останнього додатку до договору фінансового лізингу від 07.03.2014 року ("Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування)"). 
          Разом з тим судом першої інстанції вірно встановлено, що місцем реєстрації Грищенко Ірини Миколаївни  з 26.01.1995 року є місто Київ, Україна, що підтверджується листом Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області від 01.07.2021 року, наданим за запитом суду першої інстанції від 22.06.2021 року (том. 1, а.с. 191).
          Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що, слідуючи наведеним у зустрічному позові доводам Грищенко І. М. , наслідком не досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору є його неукладеність, а згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про    визнання    правочинів недійсними" та позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року по справі № 145/2047/16-ц, до неукладеного договору не можуть бути застосовані положення про недійсність правочинів, а тому неукладений договір не може бути визнано недійсним.
          З огляду на викладене та враховуючи положення чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 00005718 від 05.09.2012 року та усіх додатків та доповнень до нього, у зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги Грищенко Ірини Миколаївни задоволенню не підлягають.
          Так, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржників, викладені ним в апеляційних скаргах такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржників не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційних скарг Грищенко Ірини Миколаївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"  фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві та зустрічній позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.   
          Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                                                
                                                                 ПОСТАНОВИВ:
           1.  Апеляційні скарги      Грищенко Ірини Миколаївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення         Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року  у справі    №910/2488/21  залишити без задоволення.            
                        2. Рішення  Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 року у справі №910/2488/21 залишити без змін.
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянтів.                               
           4.  Матеріали справи №910/2488/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Гаврилюк

Дата складення повного тексту 13.10.2022 року.