ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року

Київ 
Справа № 420/11227/20
адміністративне провадження №К/9901/21292/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача -                                         Данилевич Н.А.,
суддів -                                                         Мацедонської В.Е., 
                                                                 Радишевської О.Р.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року (головуючий суддя - Балан Я.В..)
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року (головуючий суддя - Єщенко О.В, судді: Димерлій О.О., Танасогло Т.М.) 
у справі №420/11227/20
за позовом ОСОБА_1 
до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів 

У С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ( далі - Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону, відповідач), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати заробітної плати у період з 15.07.2015 по 04.07.2016, з урахуванням посадового окладу у розмірі, передбаченому ст.  81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII);  
- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити різницю між отриманою заробітною платою за період з 15.07.2015 по 04.07.2016 та належною заробітною платою за період з 15.07.2015 по 04.07.2016, з урахуванням посадового окладу у розмірі, передбаченому ст. 81 Закону №1697-VII;  
- визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 04.07.2016 по день фактичного розрахунку, згідно з вимогами ст.117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100  (далі - Постанова КМУ №100);  
- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 04.07.2016 по день фактичного розрахунку, згідно з вимогами ст.117 КЗпП України, Постанови КМУ №100.
На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону порушено його право у частині належної оплати праці, оскільки заробітна плата виплачувалась йому без врахування положень ст. 81 Закону України № 1697-VII, з ним проведено неповний розрахунок при звільненні, а також допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку. 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від  18.01.2021 - без змін. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що   заробітну плату позивачу нараховано у встановлений законом спосіб у розмірі не нижчому від визначеного  законом, відповідно до посадового окладу, встановленого постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 №505 (далі - Постанова КМУ №505), тобто з урахуванням положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 №80-VIII  (далі - Закон №80-VIII) та Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII ( далі - Закон №79-VIII), а питання щодо компенсації невикористаної додаткової відпустки вирішено  відповідно до  Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР ( далі - Закон 504/96-ВР), норми яких нечинними або неконституційними у спірний період не визнавались і підлягали застосуванню відповідачем.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,   в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.  
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що  судом першої інстанції помилково не враховано те, що у спірний період він був керівником підрозділу військової прокуратури регіону, виконував повноваження прокурора на адміністративній посаді та з липня 2016 року звільнений з посади, у зв`язку із розірванням строкового трудового договору на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, а отже, відповідно до приписів ст.ст. 4, 6, 9, 10, 24 Закону №504/96-ВР та ч. 2 ст. 82 Закону №1697-VII, мав право на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у період з 2014 по 2016 роки. Вказав, що відповідачем протиправно не розраховано середній заробіток за невиплачену надбавку за виконання ним обов`язків на адміністративній посаді у період з 15.07.2015 по 04.07.2016  на підставі ч.ч. 2, 4 ст. 81 №1697-VII. Зауважив, що судом першої інстанції дану справу помилково віднесено до справ категорії незначної складності, що свідчить про порушення ним норм процесуального права. Посилався на помилкове застосування судом першої інстанції приписів Постанови КМУ №505, з урахуванням положень Закону №80-VIII та Закону  №79-VIII під час вирішення цього спору, з огляду на  правову позицію Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі №6-р/2020, відповідно до якої Бюджетний кодекс України (далі - БК України), так само і Закони щодо державного бюджету на відповідний рік не регулюють розміри заробітної плати прокурорів, оскільки це питання є предметом спеціального регулювання іншими законами України. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від  18.01.2021 - без змін. 
Відмовляючи у задоволенні вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованим, оскільки під час нарахування та виплати заробітної плати, а також розрахунку при звільненні, відповідач діяв з дотриманням правил чинного у спірний період законодавства, а вказана категорія справи не належить до справ, які мають бути розглянуті виключно за правилами загального позовного провадження, відповідно до положень ст. 12 КАС України, а відтак доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права є такими, що не знайшли підтвердження під час апеляційного провадження та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВІВ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
Не погодившись з рішенням судів першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права через відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а також необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, застосованого судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції помилково розглянув справу №420/11227/20 за правилами спрощеного позовного провадження та відніс її до категорії справ незначної складності, чим порушив норми процесуального права, визначені ст.ст. 257, 259, 260 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України), оскільки не врахував, що посада прокурора, яку  обіймав позивач ( начальник відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері Військової прокуратури Південного регіону) та у зв`язку із перебуванням на якій виник цей спір, належить до службових осіб, які займають відповідальне становище в розумінні примітки до ст. 50 Закону України «Про запобіганню корупції» від 14.10.2014 №1700-VII (далі - Закон №2014 №1700-VII), а тому ця справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Посилався на правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладену в ухвалі про відкриття касаційного провадження від 10.09.2021 у справі 640/26135/19.  Вказав, що всупереч положенням ст.ст. 7,10,15, 39,41, 81 Закону №1697-VII та обставинам справи суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 , який у період з 15.07.2015 по 14.07.2016 виконував обов`язки начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері Військової прокуратури Південного регіону, не мав статусу прокурора, а відтак не мав права на одержання надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді. Посилався на висновки П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 19.05.2021 у справі №420/12942/20, яка є аналогічною до спірних правовідносин, відповідно до яких ОСОБА_1 , обіймаючи відповідну посаду, мав статус прокурора та виконував його повноваженні на адміністративній посаді, а відтак мав право на спірну надбавку. Зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права через відсутність висновку Верховного Суду з питань застосування Закону України «Про внесення змін до ч.2 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII» від 02.07.2015 №578-VIII ( далі - Закон №578-VIII), положень ст.81 Закону №1697-VII, відповідно до яких заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами та положеннями раніше прийнятого Закону №79-VIII, а також п.9 Прикінцевих положень Закону №80-VIII, за якими норми і положення ст.81 Закону №1697 -VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового страхування, між якими виникла колізія норм права. Зауважив, що Постанова КМУ №505 видана у розвиток ст.49 Закону України «Про прокуратури» від 05.11.1991 №1789- XII, (далі - Закон № №1789- XII), яка втратила чинність  15.07.2015, у зв`язку з набранням чинності Законом №1697-VII, а її норми є такими, що не приведені у відповідність до положень ст.81 Закону № 1697 у строк, визначений п.13 Розділу XIII  «Перехідні положення» цього Закону. Наголосив, що суди попередніх інстанції повинні були застосувати норми Закону №1697-VII та Закону №578-VIII, які набрали чинності 15.07.2015 та 16.07.2015, тобто пізніше у часі, ніж норми Закону №80-VIII та положення п.26 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, які набрали чинності 01.01.2015. Вказав, що суди попередніх інстанції взагалі не повинні були застосовувати Постанову КМУ №505 та посилався на Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020, від 26.03.2020 № 6-р/2020 та від 28.08.2020 №10-р/2020. Зауважив, що є необхідність відступлення від правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №825/575/16, від 21.03.2018 у  справі №817/548/16, від 21.11.2018 у справі №808/2163/17, від 16.01.2019 у справі №804/217/17, від 27.02.2019 у справі №809/982/16, від 05.04.2020 у справі №824/490/16, які були враховані судами попередніх інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень. Вказав, що за період з 15.08.2015 по 04.07.2016, всупереч вимогам ст.116 КЗпП України, відповідач не виплатив на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки тривалістю 15 календарних днів. Зауважив, що фактично 24.09.2020 відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористану щорічну (додаткову) відпустку за період роботи з 15.07.2015 по 04.07.2016, натомість середній заробіток за весь час затримки у виплаті компенсації ( з 04.07.2016 по 24.09.2020), усупереч вимогам ст.117 КЗпП України, позивачу виплачено не було. Зазначив, що суд першої інстанції, всупереч ч.2 ст.9 КАС України, не вийшов за межі позовних вимог та не зобов`язав відповідача виплатити грошову компенсації за невикористану щорічну ( додаткову) відпустку за період з 15.08.2014 по 14.08.2015. Вказав, що суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про те, що він не мав статусу прокурора, а відтак і права на отримання щорічної додаткової відпустки згідно з ст.24 Закону № 504/96-ВР. Зауважив, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Закон № 504/96-ВР не передбачає виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.82 Закону №1697, яка є щорічною відпусткою,  а також неправильно застосував п.8 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від  22.10.1993 № 3551-XII ( далі - Закон № 3551), який взагалі не містить «ст.10-1» та не визначає порядок надання відпусток військовослужбовцям військових прокуратур та підстави виплати компенсації за невикористану щорічну основну чи додаткову відпустку. 
29 червня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за цією касаційною скаргою відкрито касаційне провадження у справі №420/11227/20.
21 липня 2021 року на адресу суду касаційної інстанції від Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону надійшов відзив на вказану касаційну скаргу, в якому відповідач, вважаючи доводи останньої необґрунтованими, просив залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. 
18 жовтня 2022 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
14.08.2012 наказом прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері №23к ОСОБА_1 з 14.08.2012 звільнено з посади начальника відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Військової прокуратури Південного регіону України, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас, на підставі п. б ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232) та призначено підполковника юстиції ОСОБА_1 з 15.08.2012 начальником відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Військової прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері.
12.12.2014 наказом Військової прокуратури Південного регіону України №376к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері Управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України.  
04.07.2016 наказом Військової прокуратури Південного регіону України №354к звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері Управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України, у зв`язку зі вступом на військову службу (п. 3 ст. 36 КЗпП України).  
Визначено виплатити грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за робочий період з 15.08.2015 по 04.07.2016 у кількості 31 календарний день.
Пунктом 2 наведеного наказу ОСОБА_1 призначено начальником відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері Управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України, зарахувати до списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України, поставити на всі види забезпечення та вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 05.07.2016.  
Відповідно до розрахункових листів ОСОБА_1 за 2015 та 2016 роки йому нараховано заробітну плату  за 2015 рік  - з розрахунку посадового окладу у розмірі 2518,00 гривень та за 2016 рік - з розрахунку посадового окладу у розмірі 3148,00 гривень.
04.07.2016 між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. 
10.09.2020 наказом Міністра оброни України №449 звільнено полковника юстиції ОСОБА_1 , начальника відділу організаційного та правового забезпечення Військової прокуратури Південного регіону України, з військової служби у запас за п. «г», у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. 
10.09.2020 наказом Військової прокуратури Південного регіону України №883к ОСОБА_1 з 10.09.2020  звільнено з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення Військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України, усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1. 
Визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток відповідно до довідки начальника відділу роботи з кадрами Військової прокуратури Південного регіону України. 
Згідно з довідкою начальника відділу роботи з кадрами Військової прокуратури Південного регіону України, зокрема залишок додаткової відпустки, яка передбачена Законом №1697-VII за час проходження військової служби у Військовій прокуратурі Південного регіону України з 04.07.2016 позивачем станом на 10.09.2020: за період з 15.07.2015  по 14.07.2016, з 15.07.2016 по 14.07.2017 , з 15.07.2017  по 14.07.2018, з 15.07.2018 по 14.07.2019, з 15.07.2019 по 14.07.2020, з 15.07.2020  по 14.07.2021, складає 15 календарних дні за кожний період. 
Згідно з розрахунковим листом  компенсацію невикористаної додаткової відпустки проведено позивачу у вересні 2020 року, що не заперечується сторонами. 
Позивач, вважаючи, що за період служби з 2014 року по 2016 рік відповідачем не проведено з ним повного та своєчасного  розрахунку, а також допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з адміністративним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом № 1697-VII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) від  14.10.2014, який набрав чинності 15.07.2015. 
Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 81 Закону №1697-VII посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі, зокрема, керівника підрозділу регіональної прокуратури - 1,27 - 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури.
Частиною 9 ст.81 цього Закону встановлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Приписами ч.1 ст. 90 Закону №1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Згідно зі ст.ст. 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частинами 1, 2 ст. 23 БК України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Законом №79-VIII внесено зміни до БК України, зокрема розділ VI "Перехідні положення" доповнено п. 26, яким передбачено, що норми і положення ст.81 Закону №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.
Так, пунктом 9 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №80-VІІІ (зі змінами і доповненнями), п. 11 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 № 928-VIII (далі -Закон № 928-VIII) установлено, що ч.2 ст. 33, ст. 81 Закону №1697-VII  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Положеннями ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України  встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного.
За приписами ст. 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Відповідно до ст. 4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Відповідно до ст. 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. 
Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток, зокрема, щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст.8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до ст.82 Закону №1697 прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. 
Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів. Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, дійшов висновку про наявність підстав для відсутності підстав для задоволення вимог касаційної скарги, виходячи з такого.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати заробітної плати у період з 15.07.2015 по 04.07.2016, з урахуванням посадового окладу у розмірі, передбаченому ст.81 Закону №1697-VII, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити різницю між отриманою заробітною платою за період з 15.07.2015 по 04.07.2016  та належною заробітною платою за період з 15.07.2015  по 04.07.201, з урахуванням посадового окладу у розмірі, передбаченому ст. 81 Закону №1697-VII, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає таке.
Законом №80-VІІІ, як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Так, схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою КМУ №505, приписами п.п. 2.,6 якої надано право керівникам органів прокуратури, у межах затвердженого фонду оплати праці, установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на отримання органів прокуратури.
Абзацом 2 пп. 1 п. 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону №1697 -VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України  у відповідність до цього Закону.
Колегія суддів зазначає, що на виконання наведених приписів Закону №1697-VII Кабінетом Міністрів України до Постанови КМУ № 505 не було внесено змін щодо розмірів окладів працівників прокуратури, що свідчить про невиконання уповноваженим органом обов`язків, покладених на нього п. 13 розділу ХІІІ вказаного Закону. 
Враховуючи, що у спірний період з 15.07.2015 по 04.07.2016 заробітна плата нараховувалась та виплачувалась позивачу, з урахуванням положень Постанови КМУ №505, та беручи до уваги те, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено  Постановою КМУ № 505, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що заробітну плату позивачу нараховано у розмірі, не нижчому від визначеної законом, що свідчить про відсутність підстав для задоволення відповідної частини позовних вимог.
Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постановах 13.06.2018 у справі №823/774/16, від 20.02.2019 у справі №808/2718/17, від 18.03.2020 у справі №0640/3667/18, від 07.05.2020 у справі №802/1179/16-а, які Суд, з урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховує при вирішенні спірних правовідносин.
Доводи ОСОБА_1 щодо необхідності відступлення від правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №825/575/16, від 21.03.2018 у справі №817/548/16, від 21.11.2018 у справі №808/2163/17, від 16.01.2019 у справі №804/217/17, від 27.02.2019 у справі №809/982/16, від 05.04.2020 у справі №824/490/16, які були враховані судами попередніх інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень, колегія суддів Верховного Суду відхиляє як такі, що не містять належного обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) з боку судів першої та апеляційної інстанцій.
Посилання касатора на те, що постанова КМУ №505 видана у розвиток ст.49 Закону №1789- XII, яка втратила чинність 15.07.2015, у зв`язку з набранням чинності Законом №1697-VII, а її норми є такими, що не приведені у відповідність до положень ст.81 Закону № 1697-VII у строк, визначений п.13 Розділу XIII  «Перехідні положення» цього Закону Суд визнає такими, що не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій з огляду на те, що норми Постанови КМУ № 505 є чинними та неконституційними не визнавалась, а невиконання обов`язку уповноваженим органом щодо приведення її норм у відповідність до положень ст.81 Закону № 1697-VII у встановлений строк не змінює порядку правового регулювання спірних правовідносин. 
Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанції взагалі не повинні були застосовувати Постанову КМУ №505, з посиланням на Рішення Конституційного Суду від 27.02.2020 №3-р/2020, від 26.03.2020 № 6-р/2020 та від 28.08.2020 №10-р/2020 Суд визнає необґрунтованими та зазначає.
Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020  №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Крім того, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідно до ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічна норма викладена у положеннях ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII ( далі - Закон № 2136-VIII).
У Рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Суд зазначає, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).
Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.12.2020  у справі № 4819/49/19, який Суд, з урахування норм ч.5 ст.242 КАС України, застосовує до цих правовідносин.
Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини щодо нарахування і виплати заборгованості з заробітної плати та інших платежів між сторонами виникли за період з 15.07.2015 по 04.07.2016, тоді як дія окремого положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018 (2840/18), втратила чинність - 26.03.2020, тобто після виникнення правовідносин між сторонами.
Ураховуючи, що Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, а відтак не впливає на спірні правовідносини, як такі, що виникли до його прийняття, колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи ОСОБА_1 , що суди попередніх інстанції взагалі не повинні були застосовувати Постанову КМУ №505, приписи якої у спірний період були чинними та неконституційними не визнавались. 
Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права через відсутність висновку Верховного Суду з питань застосування Закону №578-VIII, положень ст.81 Закону №1697-VII, а також п.9 розділу «Прикінцеві положення» Закону №80-VIII, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зазначає.
Відповідно до абз. 3 п. 9 Прикінцевих положень Закону № 80-VIII положення ч.2 ст. 33, ст. 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Суд зазначає, що Закон України про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія Закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.
Таким чином, Закон України про Державний бюджет України на відповідний рік, як Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Верховний Суд зауважує, що рішення щодо неконституційності п. 9 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 80-VIII Конституційним Судом України не приймалися, а на час виникнення спірних правовідносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена Постановою КМУ №505, а відтак норми Закону №1697-VII та Закону № 80-VIII судами попередніх інстанцій застосовано правильно. 
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.09.2021 у справі № 320/1874/19, яку Суд, враховуючи приписи ч.5 ст.242 КАС України, застосовує до спірних правовідносин. 
Щодо твердження касатора про те, що суди попередніх інстанції повинні були застосувати норми ст.81 Закону №1697-VII, а не норми Закону №80-VIII та положення п.26 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, які набрали чинності пізніше за них, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зазначає.
Верховна Рада України, доповнивши пунктом 9 розділ «Прикінцеві положення» Закону № 80-VIII, визначила Кабінет Міністрів України державним органом, який має забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, тобто надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри виплат, виходячи з наявного фінансового ресурсу державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Водночас постановою КМУ №505 затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури, пунктами 2, 6 якої надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на отримання органів прокуратури.
Підпунктом 1 пункту 13 розділу ХІІІ Закону №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність до цього Закону.
Оскільки Кабінетом Міністрів України цього зроблено не було, колегія суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків щодо відсутності у відповідача повноважень самостійно встановити підвищений посадовий оклад та виплачувати відповідні кошти позивачу у спірному періоді, з урахуванням посадового окладу, який визначений ст.81 Закону №1697-VII, а відтак  правомірно застосували до спірних правовідносин норми Закону №80-VIII та положення п.26 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладено у постанові від 26.04.2019 у справі №802/634/16-а, від 19.03.2020 у справі №806/3314/17. 
Щодо доводів касатора про те, що він мав право на одержання надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді відповідно до правил ст. 81 Закону №1697-VII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), яку протиправно було не виплачено відповідачем, Суд зазначає, що оклади таких працівників визначались відповідно до схем посадових окладів, затверджених постановою КМУ №505,  на підставі яких нарахавно та проведено виплату заробітну плату позивачу у належному розмірі, про що правильно зазначено судом апеляційної інстанції. 
Посилання скаржника на висновки П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/12942/20, яка є аналогічною до спірних правовідносин, відповідно до яких ОСОБА_1 мав право на спірну надбавку колегія суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного Суду до уваги не бере, оскільки відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України при  виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 04.07.2016 по день фактичного розрахунку, згідно з вимогами ст.117 КЗпП України, Постанови КМУ №100 та зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 04.07.2016 по день фактичного розрахунку, згідно з вимогами ст.117 КЗпП України, Постанови КМУ №100, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначає наступне.
З огляду на викладені вище правові норми та враховуючи те, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити йому заробітну плату за період з 15.07.2015 до 04.07.2016, з урахуванням посадового окладу у розмірі, передбаченому ст. 81 Закону №1697-  VII, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції щодо відсутності підстав для задоволення цієї частини позовних вимог, як похідних, оскільки право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з цього приводу у позивача не виникло.
Щодо доводів касатора про те, що за період з 15.08.2015 по 04.07.2016, всупереч вимог ст.116 КЗпП України, відповідач не виплатив на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки тривалістю 15 календарних днів, колегія суддів зазначає таке.
Наказом Військової прокуратури Південного регіону України №354к від 04.07.2016 звільнено радника юстиції ОСОБА_1 з посади начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері Управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України , у зв`язку зі вступом на військову службу, тоді як матеріали справи не містять відомостей, що строковим трудовим договором ОСОБА_1 у період заняття посади начальника відділу Військової прокуратури Південного регіону України (до 04.07.2016) встановлювалася додаткова відпустка, про що правильно зазначено судами попередніх інстанцій. 
З огляду на викладене та беручи до уваги наведені вище правові норми, колегія суддів відхиляє вказані вище доводи ОСОБА_1 , оскільки правові підстави для проведення йому виплати грошової компенсації за невикористану частину щорічної додаткової відпустки за спірний період з 15.08.2015 по 04.07.2016 на момент його звільнення - 04.07.2016 у відповідача були відсутні. 
Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що фактично 24.09.2020 відповідач виплатив йому компенсацію за невикористану щорічну (додаткову) відпустку за період роботи з 15.07.2015 по 04.07.2016,  а середній заробіток за весь час затримки у виплаті компенсації ( з 04.07.2016 по 24.09.2020), усупереч вимогам ст.117 КЗпП України, йому виплачено не було, колегія суддів зазначає таке.
Як убачається з матеріалів справи, у період з 15.07.2015 по 04.07.2016 позивач не перебував на військовій службі, а 24.09.2020 відповідач провів з ним розрахунок за невикористану частину щорічної додаткової відпустки за період проходження ОСОБА_1 військової служби у  Збройних Силах України з 04.07.2016 по 10.09.2020, що відповідає приписам ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII ( далі - Закон №2011-XII) та свідчить про те, що під час нарахування та виплати заробітної плати, а також розрахунку при звільненні відповідач діяв з дотриманням правил чинного у спірний період законодавства, а тому підстави для виплати на користь позивача середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України відсутні, про що вірно зазначено судами попередніх інстанцій. 
Посилання касатора на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував п.8 ст.10-1 Закону № 3551-XII, який взагалі не містить ст.10-1 та не визначає порядок надання відпусток військовослужбовцям військових прокуратур та підстави виплати компенсації за невикористану щорічну основну чи додаткову відпустку, колегія суддів визнає такими, що не спростовують правильності висновків П`ятого апеляційного адміністративного суду, оскільки з тексту оскаржуваної постанови від 22.04.2021 у справі № 420/11227/20 вбачається, що судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин застосовано норми Закону № 2011-XII, а не положення № 3551-XII, а згадування в тексті назви Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є механічною помилкою, що не змінює змісту цього судового рішення.
Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції помилково розглянув справу №420/11227/20\ за правилами спрощеного позовного провадження та відніс її до категорії справ незначної складності, чим порушив норми процесуального права, визначені ст.ст. 257, 259, 260  КАС України, тоді як ця справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, колегія суддів відхиляє та зазначає, що вказана категорія справ, не належить до справ, які мають бути розглянуті виключно за правилами загального позовного провадження, відповідно до положень ст. 12 КАС України, про що також правильно зазначено судом апеляційної інстанції. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що оскаржуване судове рішення, переглянуте судом касаційної інстанції в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
З огляду на результат касаційного розгляду розподіл судових витрат у порядку ст. 139 КАС України не здійснюється.  
Керуючись статтями 341, 343, 349-356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, 

П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Суддя - доповідач                                                            Н.А. Данилевич          
Судді                                                                                 В.Е. Мацедонська
О.Р. Радишевська