КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа №755/4169/21                                               Головуючий у 1 інстанції: Хромова О.О.
провадження №22-ц/824/6056/2022                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
05 жовтня 2022 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М., 
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Северин Яни Володимирівни - представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 25 032,97 доларів США, з яких: 21 362,50 доларів США - сума основного боргу за договором позики, 2 370,58 доларів США - відсотки за договором позики, 1 299,89 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 надано ОСОБА_1 в позику грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США для задоволення сімейних потреб ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 . 
Вказував, що станом на 01 січня 2017 року сума заборгованості за договором позики становила 90 100 доларів США. За домовленістю між сторонами, починаючи від 01 січня 2017 року на суму боргу нараховуються 6 % річних, зі строком виконання зобов`язання - до 01 лютого 2019 року, про що 06 лютого 2017 року ОСОБА_1 написано розписку.
25 квітня 2019 року відбулося часткове погашення заборгованості в розмірі 80 000 доларів США, у зв`язку з чим, сума непогашеного боргу за розпискою склала 21 362,50 доларів США.
Зазначав, що він неодноразово звертався до відповідачів з вимогою погасити борг, однак вони уникають зустрічей з ним та не відповідають на телефонні дзвінки. 
26 грудня 2020 року ОСОБА_3 направив на адресу відповідача ОСОБА_1 претензію з вимогою повернення суми заборгованості з процентами за користування коштами.
15 січня 2021 року ОСОБА_2 здійснено часткове погашення заборгованості у розмірі 3 000 грн, що за курсом Національного Банку України станом на 15 січня 2021 року становило 106,91 доларів США, що свідчить про визнання відповідачами факту наявності грошового зобов`язання перед ОСОБА_3 .
Проте, починаючи від 16 січня 2021 року до 01 березня 2021 року відповідачі жодних дій на виконання своїх боргових зобов`язань не вчиняли і допустили прострочення виконання зобов`язання на 44 дні, у зв`язку з чим сума процентної ставки в розмірі 6 % річних за користування коштами у вказаний період склала 168,95 доларів США, а сума загального боргу за розпискою, з врахуванням відсотків - 23 527,62 доларів США.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 299,89 доларів США.
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 подав відзив, в якому вказав, що дійсно позичав у ОСОБА_3 кошти в розмірі 66 500 Євро, які отримав в доларах США в сумі 90 000. Однак, відповідачка ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_1 , жодного відношення до вказаного правочину немає, їй взагалі нічого не відомо про існування у її чоловіка зобов`язань перед ОСОБА_3 , свою згоду на отримання коштів згідно з розпискою вона не надавала, кошти ОСОБА_1 бралися не в інтересах сім`ї та використовувались не на сімейні потреби.
Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували належність ОСОБА_2 до спірної розписки. Надана позивачем довідка від 16 лютого 2021 року та виписка з особистого рахунку від 15 лютого 2021 року про перерахування ОСОБА_2 . ОСОБА_3 коштів у сумі 3 000 грн в рахунок погашення заборгованості за розпискою не є підтвердженням того, що остання була обізнана стосовно обставин позики коштів за розпискою та визнання нею боргу.
Також відповідач зазначав, що позичені ним кошти за розпискою, спрямовані на розвиток ТОВ «АВ-Сервіс», в якому  ОСОБА_1 є одним із засновників, що підтверджується розпискою від 25 грудня 2015 року, в якій встановлено, що за домовленістю сторін кінцевою датою повного розрахунку по тілу кредиту та відсотках є 01 лютого 2019 року. 
Крім того, на примірнику розписки ОСОБА_1 відсутній запис ОСОБА_3 про повернення останньому коштів в розмірі 80 000 доларів США, що свідчить про недійсність розписки в цій частині, оскільки вказана сума коштів ОСОБА_3 не поверталася, оскільки за домовленістю сторін погашення всієї суми боргу за розпискою було здійснено в інший спосіб - шляхом відчуження на користь належного ОСОБА_3 ПП «Техімпекс» нежитлових приміщень, а саме - гаража за адресою: 
АДРЕСА_1 , площею 384, 8 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий №3223151000:01:025:0002 та овочесховища за адресою: АДРЕСА_1 , площею 465, 2 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий №3223151000:01:025:0002.
Вказане майно відчужене на користь ОСОБА_3 за 132 000 грн, однак його вартість є значно вищою.
Враховуючи вищенаведені обставини, відповідач ОСОБА_1 вважав, що його боргові зобов`язання за розпискою виконані ним в повному обсязі.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 25 032,97 доларів США, з яких: 21 362,50 доларів США - сума основного боргу за договором позики, 2 370,58 доларів США - відсотки за договором позики, 1 299,89 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.
В апеляційній скарзі адвоката Северин Я.В. - представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не конкретизував, з яких саме доказів вбачається, що ОСОБА_1 були отримані кошти в інтересах сім`ї. Дану обставину заперечували, як дружина, так і чоловік - відповідачі у справі. В жодній з розписок не вказується з якою ціллю бралися ОСОБА_1 кошти в борг у ОСОБА_3 , а також відсутні в матеріалах справи будь-які докази, які б прямо чи опосередковано вказували на те, що кошти бралися в борг на сімейні цілі та були витрачені на сімейні потреби. ОСОБА_2 не була обізнана про зобов`язання чоловіка перед ОСОБА_3 та погашення боргу від 15.01.2021 року в сумі 3 000 грн. не здійснювала. 
Вказує, що доводи відповідача ОСОБА_2 були підтверджені Довідкою від 03.09.2021 року №20.1.0.0.0./7-210901/443, яка була витребувана судом першої інстанції з АТ КБ «ПриватБанк». Так, відповідно до змісту такої Довідки, даних по відправникові платежу, здійсненого о 15 год. 14 хв. 15.01.2021 року на картковий рахунок ОСОБА_3 на суму 3000 грн не знайдено. Крім цього, копія квитанції від 15.01.2021 року на суму 3000 грн не містить підпису ОСОБА_2 , як відсутній і будь-який супроводжуючий документ до даної квитанції, з якого вбачалося б, що ОСОБА_2 визнає борг.
Вважає, що платіж на суму 3000 грн ОСОБА_2 не проводила, що підтверджується відповідною довідкою з АТ КБ «ПриватБанк». Тому, відповідачі вважають, що здійснити платіжну операцію могла лише зацікавлена особа з метою створення відповідної доказової бази для реалізації її в даному судовому процесі. Дана позиція була доведена суду першої інстанції, проте безпідставно не була взята до уваги.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції й на те, що відповідачами заявлялося клопотання про витребування не лише відомостей щодо способу внесення о 15 год. 14 хв. коштів в розмірі 3000 грн на карту ОСОБА_3 , а й запису з камер відеоспостереження у зазначений час і дату. Однак, судом першої інстанції було відмовлено в цій частині клопотання, зазначивши, що суд не вбачає підстав для витребування записів камер відеоспостереження, оскільки в даному цивільному провадженні немає підстав для встановлення наявності або відсутності факту перебування відповідача ОСОБА_2 у відділенні банку, оскільки така обставина жодним чином не стосується предмету спору.
Також зазначає, що судом першої інстанції були обмежені процесуальні права сторони відповідачів та порушені засади цивільного судочинства України, в тому числі і принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_2 не оскаржувалось поширення правового режиму спільного сумісного майна, оскільки остання не знала про існування боргових зобов`язань чоловіка перед ОСОБА_3 . Окрім цього, ОСОБА_1 стверджує, що ним брались кошти в борг на потреби TOB «АВ-СЕРВІС», а тому в ОСОБА_2 були відсутні будь-яка змога та підстава для оскарження спірного правочину в судовому порядку.
На підставі викладеного, вважали, що судом першої інстанції було необґрунтовано поширено на спірні боргові зобов`язання презумпцію спільної сумісної власності та вирішено, що ОСОБА_2 має нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями ОСОБА_1 у відносинах із ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач довів факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов Договору. 
Також суд першої інстанції дійшов до висновку, що оригінал розписки залишився у кредитора, що свідчить про невиконання боргових зобов`язань за даним Договором в повному обсязі. 
Разом із тим, суд першої інстанції зазначив, що доводи ОСОБА_1 про те, що він за домовленістю з ОСОБА_3 погасив борг в повному обсязі шляхом відчуженням нерухомого майна на корить ПП «Техімпекс», засновником якого є позивач, суд першої інстанції відхилив з підстав того, що судом не було встановлено причинно-наслідкового зв`язку між фактом отримання позики ОСОБА_1 та діяльністю TOB «АВ-СЕРВІС», оскільки договір укладався між фізичними особами та жодного слова про цільове використання отриманих коштів для задоволення потреб ТОВ «АВ-СЕРВІС» в розписці від 06.02.2017 року не зазначено, як і не зазначено в розписці від 25.12.2015 року, а також суб`єктний склад сторін за розпискою та договорами купівлі-продажу гаражу та овочесховища є різними.
Крім того, в суді першої інстанції наголошувалось на тому, що сторони спору давні знайомі, тому відносини між ними складалися на основі довіри. З метою закриття питання по борговому зобов`язанню, а також враховуючи те, що кошти ОСОБА_1 брались в борг на потреби ТОВ «АВ-СЕРВІС», в якому він є і Генеральним директором і одним із засновників, ОСОБА_1 за згодою ОСОБА_3 було вирішено погасити борг за розпискою від 06.02.2017 року шляхом передання на користь ПП «Техімпекс» відступного - гаражу та овочесховища, розташованих за адресою: 
АДРЕСА_2 . 
Таким чином, питання між сторонами спору було злагоджене. З моменту відчуження майна, а саме, від 26.04.2019 року до середини березня 2021 року (до моменту звернення до суду з даним позовом) ОСОБА_3 не турбував ні ОСОБА_1 , ні його дружину ОСОБА_2 з приводу повернення грошових коштів за розпискою. Позивачем жодної вимоги в даний період не було надіслано відповідачам, що опосередковано свідчить про те, що позивач все ж таки вважав, що боргове зобов`язання за розпискою припинено.
Звертають також увагу на те, що напис на спірній розписці від 26.04.2019 року було здійснено особисто ОСОБА_3 в день відчуження на користь підприємства останнього овочесховища та гаража, та підпис ОСОБА_1 під даним написом відсутній. Дана обставина свідчить про те, що виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 та відчуження майна ТОВ «АВ-СЕРВІС» на користь ПП «Техімпекс» пов`язані між собою.
Таким чином, підпис є невід`ємним елементом (реквізитом) письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин.
Вважають, що те, що зі слів позивача розписка знаходиться у нього і він після отримання боргу її не знищив та самостійно здійснив на ній напис від 26.04.2019, свідчить про недобросовісність позивача, який майже через два роки після отримання у власність овочесховища і гаража в рахунок погашення суми боргу за позикою звернувся до суду з цим позовом.
В черговий раз, наголошують на тому, що сторони спору давні знайомі, мали добрі та довірчі стосунки, а тому ОСОБА_1 не вимагав від ОСОБА_3 повернення оригіналу розписки від 06.02.2017року або ж написання розписки про виконання зобов`язання в повному обсязі.
Разом з тим, звертають увагу суду на те, що суд першої інстанції посилається на оригінал розписки від 06.02.2017 року (2 абз. на 9 стр. рішення), однак оригінал такого доказу судом першої інстанції не досліджувався, про наявність оригіналу розписки у позивача вбачається лише з його пояснень, що не є належним способом підтвердження даного факту та не звільняє від необхідності дослідження оригіналу письмового доказу. Крім цього, звертають увагу суду апеляційної інстанції на те, що в матеріалах справи №755/4169/21 міститься копія розписки від 06.02.2017 року без відмітки суду, що такий документ відповідає оригіналу.
Оскільки, на підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_3 надав копію розписки від 06.02.2017 року без належного її посвідчення та дослідження, то суд першої інстанції допустив порушення зазначених норм процесуального права, не витребував та не оглянув оригінал розписки від 06.02.2017 року.
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що в жодній із розписок не міститься відомостей про те, що кошти ОСОБА_1 брались в борг на цілі ТОВ «АВ-СЕРВІС». Тому такі розписки аналогічно не містять відомостей про те, що кошти брались на сімейні цілі і потреби. В жодній із наданих розписок, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_5 не згадується, натомість, інший із засновників ТОВ «АВ-СЕРВІС» ОСОБА_6 - виступає третьою стороною у зобов`язанні, що теж опосередковано підтверджує те, що кошти бралися на потреби ТОВ «АВ-СЕРВІС», а не на сімейні потреби.
Також, реальна вартість відчужуваного майна еквівалентно більша боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , однак за домовленістю сторін майно було відчужене за 132 000 грн, що також свідчить про те, що укладаючи правочини купівлі-продажу майна сторони спору, які діяли від імені ПОВ «АВ-СЕРВІС» та ПП «Пехімпекс» мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочинами.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 - представник ОСОБА_3 просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Зазначає, що не погоджується із апеляційною скаргою та вважає рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року законним.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строк виконання зобов`язання за договором позики настав, а суму боргу відповідачами не повернуто в повному обсязі.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
            Судом встановлено, що відповідно до долученої до матеріалів справи розписки, датованої 06 лютого 2017 року та підписаної ОСОБА_1 , він взяв кредит у ОСОБА_3 в розмірі 66 500 Євро. 
За спільною домовленістю кредит був перерахований разом з процентами в долари США на суму в розмірі 90 000. Після цього ОСОБА_1 було виплачено 5 000 доларів США. 
Станом на 01 січня 2016 року його зобов`язання перед ОСОБА_3 по наданому йому кредиту залишилися на загальну суму 85 000 доларів США. 
Протягом 2016 року ОСОБА_1 виплачені проценти по кредиту в розмірі 5 100 доларів США, ще 5 100 доларів США не виплачені за процентами за 2016 рік додаються до основного тіла кредиту. Станом на 01 січня 2017 року зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 по кредиту становлять загальну суму в розмірі 90 100 доларів США. Від 01 січня 2017 року за спільною домовленістю на тіло кредиту нараховується процентна ставка в розмірі 6 % річних. За спільною домовленістю кінцевою датою повного розрахунку по тілу кредиту та процентах є 01 лютого 2019 року. До кінцевої дати ОСОБА_1 повинен розрахуватися по кредитним зобов`язанням з ОСОБА_3 або ОСОБА_8 .
В цій розписці міститься запис ОСОБА_3 , датований 25 квітня 2019 року, про те, що ним в рахунок погашення боргу було отримано від ОСОБА_1 80 000 доларів США. Борг ОСОБА_1 станом на 25 квітня 2019 року склав 21 362,50 доларів США. Під записом міститься підпис ОСОБА_3 .
За довідкою від 16 грудня 2021 року №О1UJJFS0F00OPN8C, виданою Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») 15 січня 2021 року на карту ОСОБА_3 зараховано кошти в розмірі 3 000 грн. Призначення платежу: погашення заборгованості за розпискою ОСОБА_3 ; платник: ОСОБА_2 .
Квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 15 січня 2021 року №RC_HOBCH55PJJ1AI83YL0J9N поштовим відправленням направлена ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_3 , що підтверджується копією конверта, що міститься в матеріалах справи.
Згідно з випискою по рахунку від 15 лютого 2021 року вказана сума надійшла на картковий рахунок ОСОБА_3 .
Позивачем ОСОБА_3 направлялися на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про повернення коштів, датовані 25 грудня 2020 року, в яких йшлося про повернення суми боргу за розпискою в розмірі 21 362,50 доларів США та 6 % річних за прострочення виконання зобов`язання на 609 днів в розмірі 2 128,68 доларів США, що в загальному розмірі складає 23 491,18 доларів США.
Відповідно до розрахунку 6 % річних за період від 25 квітня 2019 року до 15 січня 2021 року станом на 15 січня 2021 року загальна сума грошового зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 23 465,58 доларів США (21 263,50 + 2 202,08).
З урахуванням розрахунку 6 % річних за період від 16 січня 2021 року до 01 березня 2021 року станом на 01 березня 2021 року загальна сума грошового зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 23 527,62 доларів США (23 358,67 + 168,95).
За розрахунком 3 % річних за період від 25 квітня 2019 року до 15 січня 2021 року сума 3 % річних, нарахованих в порядку статті 625 ЦК України, за прострочення виконання зобов`язання на 630 днів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 1 215,06 доларів США.
Відповідно до розрахунку 3 % річних за період від 16 січня 2021 року до 01 березня 2021 року сума 3 % річних, нарахованих в порядку статті 625 ЦК України, за прострочення виконання зобов`язання на 44 дні, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , становить 84,83 долари США.
Як вбачається з розписки від 25 грудня 2015 року, підписаної ОСОБА_1 , ОСОБА_1 взято у ОСОБА_3 : 13 серпня 2012 року - 42 000,00 Євро, 13 листопада 2012 року - 22 000,00 Євро, 15 березня 2013 року - 6 500,00 Євро, а всього - 75 000,00 Євро. За спільною домовленістю та на прохання ОСОБА_3 15 квітня 2015 року кредит було переведено з Євро в долари США. Ними було узгоджено, що загальна сума кредиту після переведення в долари США, разом з процентами до 15 квітня 2015 року включно становить 90 000. 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 повернув Базелюку 5 000 доларів США основного тіла кредиту. Станом на 25 грудня 2015 року загальна сума боргу становить 85 000 доларів США основного тіла кредиту та відсотків від 15 квітня 2015 року.
Згідно із заявою від 02 липня 2018 року, посвідченою Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О.П., станом на 01 січня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за договором позики становить 90 100 доларів США. Умовами договору передбачено також сплату відсотків за користування вказаними коштами в розмірі 6 % річних, які нараховуються на суму основного боргу. Кінцевий термін виконання зобов`язань із повернення суми основного боргу та сплати відсотків визначено 01 лютого 2019 року.
За договором купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А., зареєстрованого в реєстрі №1386, ТОВ «АВ-Сервіс» в особі директора ОСОБА_1 продало ПП «Техімпекс» в особі директора ОСОБА_3 нежитлове приміщення, гараж за адресою: АДРЕСА_1 , площею 384, 8 кв. м, розташовані на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий №3223151000:01:025:0002. Продаж нежитлової будівлі (гаража) здійснено за 60 000 грн.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А., зареєстрованого в реєстрі за №1385, ТОВ «АВ-Сервіс» в особі директора ОСОБА_1 продало ПП «Техімпекс» в особі директора ОСОБА_3 нежитлове приміщення, овочесховища за адресою: АДРЕСА_2 , площею 465, 2 кв. м, розташоване на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий №3223151000:01:025:0002. Продаж нежитлової будівлі (овочесховища) здійснено за 72 000 грн.
Питання щодо продажу гаража за адресою: АДРЕСА_1 , площею 384, 8 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий №3223151000:01:025:0002 та овочесховища за адресою: АДРЕСА_2 , площею 465, 2 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 0,3968 га, кадастровий №3223151000:01:025:0002 погоджено протоколами №18-04 та №19-04 загальних зборів учасників ТОВ«АВ-Сервіс» за участі ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , що є генеральним директором Товариства.
За рахунком-фактурою від 25 квітня 2019 року №25.04-1 ТОВ «АВ-Сервіс» здійснило ПП «Техімпекс» оплату за приміщення гаражу згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року в розмірі 60 000 грн.
Відповідно до рахунку-фактури від 25 квітня 2019 року №25.04-2 ТОВ «АВ-Сервіс» здійснило ПП «Техімпекс» оплату за приміщення овочесховища згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року в розмірі 72 000 грн.
Згідно з висновком про вартість майна ринкова вартість нежитлової будівлі складу загальною площею 1 640,90 кв. м, нежилих приміщень гаражу загальною площею 384,80 кв. м та нежилих приміщень овочесховища загальною площею 465,20 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , складає 9 605 904 грн.
На виконання вимог ухвали суду від 25 травня 2021 року про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» надав довідку про зарахування 15 січня 2021 року на картковий рахунок ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 3 000 грн. Платіж здійснено у відділенні банку «Друге Столичне» №28. Даних про відправника не знайдено, поповнення готівкою в касі, призначення платежу: погашення заборгованості за розпискою ОСОБА_3 .
За ч.1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до змісту статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
За статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, як вірно зазначив суд, за статтями 1046 та 1047 ЦК України документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.
Відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України розписка підтверджує укладення договору позики.
Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.
Як вірно зазначив суд, Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17.
За ч.1 статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №201/11388/17 (провадження №61-12383св19) зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. 
Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. 
Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. 
За положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За ч.1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). 
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідно до ч.3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Таким чином, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).
Судом встановлено, що кошти за борговою розпискою отримані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, оскільки доказів протилежного відповідачами суду не надано та судом не здобуто. Так, ОСОБА_2 не оспорювала поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірне кредитне зобов`язання її чоловіка ОСОБА_1 за борговою розпискою від 06 лютого 2018 року.
Також, не спростовано відповідачами і того факту, що часткове погашення 15 січня 2021 року ОСОБА_2 боргу за розпискою в розмірі 3 000 грн. підтверджує її обізнаність щодо наявності такого боргового зобов`язання у її чоловіка ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 та усвідомлення факту солідарного обов`язку з виконання даного боргового зобов`язання, отриманого ОСОБА_1 в інтересах сім`ї.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
На підставі викладеного, суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_3 грошові кошти в інтересах сім`ї, на умовах та у спосіб, погоджений борговою розпискою від 06 лютого 2017 року, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні нести відповідальність за невиконання даного боргового зобов?язання в солідарному порядку.
За статтею 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч.1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Судом встановлено, що долучена розписка написано власноручно позичальником - відповідачем ОСОБА_1 , яким даний факт не заперечується.
У відзиві відповідач підтверджує той факт, що він позичив у позивача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 66 500 Євро, які отримав в доларах США в розмірі 90 000,00. Проте, зазначає, що вказану суму отримав з ціллю подальшого спрямування в розвиток ТОВ «АВ-Сервіс», що підтверджується розпискою від 25 грудня 2015 року. Кошти в розмірі 80 000 доларів США, про що вказано у розписці, він не повертав в грошовому еквіваленті. Отриману позику він повернув ОСОБА_3 шляхом відчуження останньому нежитлових приміщень (гаража та овочесховища), ринкова вартість яких значно перевищує суму боргу, а тому вважає, що борг за розпискою повернуто ним в повному обсязі.
З огляду на викладене, відповідач визнає факт укладення договору позики між ним та позивачем, а також факт отримання ним коштів.
Також ОСОБА_3 не приховує ту обставину, що кошти були отримані ОСОБА_1 в іншій валюті, відмінній від зазначеної у розписці, та раніше, ніж відповідна розписка ним складена.
Отже, укладенням письмового правочину, оформленого розпискою від 06 лютого 2017 року, закріплено домовленості між сторонами, що виникли раніше, ніж 06 лютого 2017 року. 
Щодо посилань відповідача на отримання позики для задоволення потреб ТОВ «АВ-Сервіс», то судом вірно не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між фактом отримання позики ОСОБА_1 та діяльністю даного підприємства, оскільки договір укладався між фізичними особами та жодного слова про цільове використання отриманих коштів для задоволення потреб ТОВ «АВ-Сервіс» в розписці від 06 лютого 2017 року не зазначено. Так само не зазначено і про отримання коштів в інтересах Товариства і в розписці від 25 грудня 2015 року, на яку посилається відповідач.
Вірно не прийнято до уваги і доводи відповідача ОСОБА_1 щодо погашення ним боргу за розпискою в повному обсязі шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, оскільки суб`єктивний склад сторін даних правочинів не відповідає суб`єктивному складу сторін договору позики від 06 лютого 2017 року, оскільки договори купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року укладені між юридичними особами, в який ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є посадовими особами.
Також, вартість відчуження об`єктів нерухомості за даними договорами є значно меншою, ніж борг за розпискою, а посилання відповідача на оцінку ринкової вартості майна, що є значно вищою, ніж визначена у договорах вартість майна, не є належним доказом, який свідчить про погашення боргу за розпискою, оскільки дані правочини купівлі-продажу сторонами не оспорювались та недійсними не визнавались.
Крім того, судом вірно зазначено, що у разі повного виконання боргового зобов`язання, розписка, що є у кредитора передається боржнику, чого в даному випадку зроблено не було, що свідчить про невиконання боргових зобов`язань за даним договором в повному обсязі.
Отже, позивач довів факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору.
Відповідно до оригіналу розписки від 06 лютого 2017 року сума боргу ОСОБА_1 станом на 25 квітня 2019 року з врахуванням часткового погашення боргу в розмірі 80 000 доларів США становить 21 362,50 доларів США, що включає в себе різницю між неповернутою сумою позики та нарахованими з 01 січня 2017 року відсотками.
В посвідченій нотаріально заяві ОСОБА_3 зазначено, що станом на 01 лютого 2019 року сума нарахованих 6 % річних на суму боргу 90 100 доларів США за період від 01 січня 2017 року до 01 лютого 2019 року складає 11 262,50 доларів США, та з врахуванням суми основного боргу загальний розмір заборгованості складає 101 362,50 доларів США.
Долучаючи вказану заяву до матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 у відзиві не спростовував суму боргу в розмірі 101 362,50 доларів США, а посилався лише на погашення вказаного боргу в повному обсязі та шляхом відчуження на користь ОСОБА_3 нерухомого майна (гаража та овочесховища).
Згідно з змістом ч.1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як вбачається з розписки від 06 лютого 2017 року, в ній визначено, що від 01 січня 2017 року за спільною домовленістю на тіло кредиту нараховується процентна ставка в розмірі 6 % річних. За спільною домовленістю кінцевою датою повного розрахунку по тілу кредиту та процентах є 01 лютого 2019 року.
Станом на 25 квітня 2019 року розмір непогашеного боргу за розпискою від 06 лютого 2017 року з врахування нарахованих відсотків за період від 01 січня 2017 року до 25 квітня 2019 року складає 21 362,50 доларів США.
25 грудня 2020 року ОСОБА_3 було направлено на адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу в розмірі 23 491,18 доларів США, але останні свої договірні зобов`язання за договором позики не виконали в повному обсязі і не повернули позикодавцю позичені у нього кошти в сумі і в строк, визначений договором (вказаний ним у розписці).
На підставі наведеного, суд прийшов до вірного висновку, що недоплачена сума позики в розмірі 21 362,50 доларів США підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в повному розмірі, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягав до задоволенню.
За ч.1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до наданих позивачем розрахунків стягненню з відповідача підлягали також 6 % річних в сумі 2 370,58 доларів США.
Згідно з вимогами ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За статтею 524 ЦК України  зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, в ній зроблено висновок про можливість стягнення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Отже, як вірно вважав суд, внаслідок невиконання боржниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взятих на себе боргових зобов`язань за договорами позики застосуванню підлягали положення ч.2 статті 625 ЦК України, а тому вимоги про стягнення з відповідачів трьох відсотків річних в сумі 1 299,89 доларів США за договором позики від 06 лютого 2017 року теж були обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення. 
Оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики настав і суму боргу відповідачами не було повернуто в повному обсязі, то суд прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики в розмірі 25 032,97 доларів США, з яких: 21 362,50 долара США - сума основного боргу за договором позики, 2 370,58 доларів США - відсотки за договором позики, 1 299,89 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу адвоката Северин Яни Володимирівни - представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 25 жовтня 2022 року.

Головуючий:  

Судді: