Номер провадження: 22-ц/813/6459/22 
Справа № 522/16079/21
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
       Комлевої О.С.,                                
               за участю секретаря        Хухрова С.В.,        

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Ковтун Ю.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», в особі філії «Інфоксводоканал», про припинення дії, яка порушує право,
                                встановив: 

27.08.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», в особі філії «Інфоксводоканал» (далі – ТОВ «Інфокс»), в якому просила суд:
- заборонити відповідачу залишати повідомлення, попередження або будь-які листівки з будь-яким змістом на двері кв. АДРЕСА_1 ;
- стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 11.07.2016 року є власником кв. АДРЕСА_1 . 
Попередній власник вказаної квартири ОСОБА_2 мала заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення.
Представниками ТОВ «Інфокс» систематично залишаються на двері кв. АДРЕСА_1 повідомлення про сплату існуючої у попереднього власника ОСОБА_2 заборгованості з водопостачання та водовідведення.
Посилаючись на те, що через недбале ставлення відповідача до своїх обов`язків та їх невиконання, що призвело до порушення прав та інтересів позивачки, ОСОБА_1 зазнала моральних страждань, які виразилися у втраті поваги оточуючих її сусідів, позивачка просила про задоволення позову.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.01.2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.01.2022 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Інфокс» просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.01.2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином сповіщені про час і місце судового засідання (а.с. 101-103).
Враховуючи, що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а тому дана постанова прийнята 30.11.2022 року, а датована 12.12.2022 року.
Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад сім місяців (а.с. 82), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , у відзиві від 13.10.2021 року ТОВ «Інфокс» посилався на те, що такий спосіб захисту, як заборона Філії «Інфоксоводоканал» наліплювати повідомлення, попередження на двері не передбачено чинним законодавством, зокрема ст. 16 ЦК України, як спосіб захисту судом цивільних прав. 
Крім того, ТОВ «Інфокс» вказав, що позивач ОСОБА_1 не зверталася до відповідача із заявою стосовно переоформлення особового рахунку на оплату послуг водокористування та укладення відповідного договору, у зв`язку з набуттям права власності на квартиру. Оскільки, інформація про зміну власника у філії була відсутня, то у повідомленнях про наявність боргу, вказана саме ОСОБА_2 . 
Також представник ТОВ Інфокс» вказав, що наявний борг на особовому рахунку позивача, є боргом саме ОСОБА_1 , оскільки остання сплачує за надані Філією послуги не у повному обсязі. В частині вимог щодо стягнення моральної шкоди зазначив, що оскільки, ОСОБА_1 не надала жодного доказу, який би підтвердив спричинення моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями Філії та такою шкодою, то правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

В свою чергу, 28.10.2021 року від позивача ОСОБА_1 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що позовні вимоги спрямовані саме на те, щоб припинити дії (наліплювання ТОВ «Інфокс» та Філії «Інфоксводоканал» повідомлень, попереджень або будь-яких листівок з будь-яким змістом на двері квартири АДРЕСА_1 ), які порушують право власності позивача. За таких обставин саме заборона вчиняти певні дії щодо власності ОСОБА_1 є належним способом захисту. Також позивач зазначила, що після підписання договору дарування ще у 2016 році уклала з ТОВ «Інфокс» договір про надання послуг з центрального постачання холодної води та водовідведення. За вказаним договором позивачка сплачує комунальні платежі та не має заборгованості за спожиті послуги.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 11.07.2016, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 376. Право власності позивача на вказану квартиру зареєстровано в установленому законом порядку 11.07.2016 (а.с. 13-14, 15-17).

Так, статтею 4 ЦПК України  передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
В ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів.
З цих підстав суд обгрунтовано вказав, що оскільки зазначена норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, то порушення, невизнання або оспорення цього суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач ставить питання про заборону відповідачу наліплювати повідомлення, попередження або будь-які листівки з будь-яким змістом на двері квартири позивача.
Правовий аналіз положень ЦПК України, ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, суперечить положенням статті 16 ЦК України.

У зв`язку з цими обставинами, доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував характер спірних правовідносин, а тому дійшов невірного висновку щодо невірно обраного способу захисту позивача ОСОБА_1 , є безпідставними і необґрунтованими,

При цьому, суд обґрунтовано послався з цього приводу на правову позицію Верховного Суду, яка викладена в його постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 357/4664/16-ц та від 07 грудня 2020 року у справі № 199/796/20.

Також суд правильно підкреслив, що із позовної заяви вбачається, що позивач просить заборонити відповідачу вчиняти певні дії в майбутньому.

Проте, як було вказано вище, а також враховуючи норми чинного цивільного законодавства України, правом на звернення до суду наділена особа виключно у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У зв`язку з цим, при вирішенні спору по суті суд встановлює чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи та залежно від встановленого вирішує питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
З цих підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що діючим цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту права як заборони вчиняти певні дії в майбутньому.
При цьому, суд також правильно вказав, що відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-951цс16.

Що стосується оскаржуваного рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положення ч.1 та п.2 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За змістом ч.3 ст.23 цього Кодексу моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що діями відповідача їй було завдано моральні переживання та страждання.
Колегія суддів також зазначає, що позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що між діями відповідача і моральною шкодою, про яку вона зазначила в позовній заяві і в апеляційній скарзі, існує причинний зв`язок.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 12.12.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               Л.А. Гірняк

               О.С. Комлева