КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

    Апеляційного провадження:                                                                    
    №  22-ц/824/12135/2022
 
                                                  ПОСТАНОВА
                                 ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
м. Київ                                                                                              Справа № 754/2449/22
 
29 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Судді-доповідача            - Желепи О.В.
суддів:                               - Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
                                   
за участю секретаря судового засідання Ковальової В.О.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року (у складі судді Лісовської О.В., повне судове рішення складено 05 жовтня 2022 року)
 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2022 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики на суму 1533720,00 грн., що еквівалентно 60000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 11.03.2017 року. 
Того ж дня між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. 
11.11.2016 року між сторонами був укладений Договір іпотеки. 
Крім того, в забезпечення умов договору позики 11.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_3 , що випливають з договору позики від 11.11.2016 року. 
Проте ОСОБА_3 не здійснював вчасно встановлені Договором позики платежі щодо погашення позики і процентів, відповідно до графіка розрахунків. Відповідачам неодноразово вручались та надсилались претензії щодо неналежного виконання зобов`язання. 
В зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу, а саме стягнення основної суми боргу, відсотків за користування позикою та інфляційних збитків.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року по справі № 754/16771/17 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на корсить ОСОБА_5 1 533 720 грн. неповернутої позики та 294 474,24 грн. інфляційних втрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків (процентів за користування позикою, неустойки, 3% річних) скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.  Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 6 142 280,20 грн., з яких: проценти за користування позикою - 1 875 279,44 грн.; 3% річних - 91 140,76 грн.; пеня - 3 409 000,00 грн., штраф - 766 860,00 грн.
Постановою Верховного Суду від 30.03.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд. 
Постановою Київського апеляційного суду від 06.07.2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою, неустойки (пені та штрафу), 3 % річних та інфляційних втрат, а також в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів 3 % річних у розмірі 91 140, 76 грн., штраф у розмірі 766 860, 00 грн. та пеню у розмірі 1 533 720, 00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Посилаючись на те, що грошові кошти до цього часу не повернуті, позивач вважає, що відповідачі повинні сплатити йому 3 % річних у розмірі 134 253, 02 грн. та курсову різницю у розмірі 173 610, 00 грн., а також судові витрати у справі.
У серпні 2022 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь 3 % річних у розмірі 138 792, 92 грн., курсову різницю у розмірі 579 730, 79 грн. та судові витрати у справі.
В подальшому, 22 серпня 2022 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь 3 % річних у розмірі 138 011, 27 грн., курсову різницю в гривні, що еквівалентна 12 783,17 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату винесення рішення, що складає 467 462,61 грн., а також судові витрати у справі.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу - задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3  та ОСОБА_4  на користь ОСОБА_2  3 % річних за період з 05.03.2019 року по 20.09.2022 року у розмірі 138 011, 27 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2  про стягнення курсової різниці - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3  на користь держави судовий збір у розмірі 690,05 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4  на користь держави судовий збір у розмірі 690,05 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення в частині відмови у стягненні курсової різниці і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів курсову різницю в гривні, що еквівалентна 12 783,17 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату винесення рішення.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що позивач має повне право на отримання суми курсової різниці, що визначена по курсу долара США до гривні на момент ухвалення рішення суду. 
Вказував на те, що відмовляючи у стягненні курсової різниці, судом не враховано висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові ВП ВС від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, постанові ВП ВС від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, постанові ВС від 21 листопада 2018 року у справі 672/778/16-ц, постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 537/5098/15-ц, постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив залишити рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що підстав для задоволення вимог позивача у частині стягнення з відповідачів курсової різниці немає, а відтак висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону.
 
Позивач належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді, що підтверджується телефонограмою на а.с. 240, що адресована представнику позивача ОСОБА_1 .
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 доводи скарги не визнав.
Відповідач ОСОБА_4 просила розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики на суму 1 533 720,00 грн., що еквівалентно 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 11.03.2017 року.
Того ж дня між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики,відповідно до п. 1.1 якого, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 1 533 720,00 грн., що еквівалентно 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору. Відповідно до п. 2.1.  додаткового договору, позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 11 березня 2017 року. Також умовами додаткового договорупередбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики.
11.11.2016 року між сторонами був укладений Договір іпотеки. Крім того, в забезпечення умов договору позики 11.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_3 , що випливають з договору позики від 11.11.2016 року.
У зв`язку з невиконанням відповідачем у повному обсязі умов Договору позики позивач звернувся до суду із позовом, у подальшому рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року по справі № 754/16771/17 позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача неповернуту позику у розмірі 1533720, 00 грн. та втрати від інфляції у розмірі 294474, 24 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року частково скасовано, а саме відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, а також стягнуто з відповідачів на користь позивача 6142280, 00 грн., з яких проценти за користування позикою - 1875279, 44 грн., 3 % річних - 91140, 76 грн., пеня - 3409000, 00 грн., штраф - 766860, 00 грн. Постановою Верховного Суду від 30.03.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
Постановою Київського апеляційного суду від 06.07.2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою, неустойки (пені та штрафу), 3 % річних та інфляційних втрат, а також в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів 3 % річних у розмірі 91140, 76 грн., штраф у розмірі 766860, 00 грн. та пеню у розмірі 1533720, 00 грн., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 10.08.2022 року постанову Київського апеляційного суду від 06.07.2021 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 штрафу у розмірі 766 860, 00 грн. і пені у розмірі 1 533 720, 00 грн. скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та пені відмовлено.
11.08.2020 року позивачем ОСОБА_2 був отриманий виконавчий лист у справі № 754/16771/17 про стягнення коштів. 
19.11.2020 року приватним виконавцем Лисенком С.О. відкрито виконавче провадження на підставі вказаного виконавчого листа. 
27.04.2021 року приватним виконавцем прийнято постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 63672054 та № 65296917 у зведене виконавче провадження № 65296951.
28.07.2021 року приватним виконавцем на підставі постанови Київського апеляційного суду від 06.07.2021 року прийнято постанову про виведення виконавчого провадження за № 63672054 із зведеного виконавчого провадження та постанову про закінчення виконавчого провадження № 63672054.
23.07.2021 року ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 06.07.2021 року отримав виконавчий лист за № 754/16771/17 про стягнення боргу та подав його до виконання. 
27.10.2021 року приватним виконавцем Лисенком С.О. відкрито виконавче провадження № 67296912 за вказаним виконавчим листом. 
27.10.2021 року приватним виконавцем прийнято постанову про приєднання виконавчого провадження № 67296912 до зведеного виконавчого провадження № 65296951.
28.07.2021 року ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 06.07.2021 року отримав виконавчий лист у справі № 754/16771/17 про стягнення боргу та пред`явив його до виконання. 
12.08.2021 року приватним виконавцем Лисенком С.О. відкрито виконавче провадження № 66494820 за даним виконавчим листом. 
12.08.2021 року приватним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження № 66494820 до зведеного виконавчого провадження № 65296951.
18.03.2021 року приватний виконавець в забезпечення виконання зобов`язань в порядку примусового виконання за виконавчим провадженням № 63672054 передав офіційному організатору торгів ДП «Сетам» на реалізацію належний відповідачу ОСОБА_3 автомобіль марки Ssang Yong, 2007 року випуску. На торгах 07.04.2021 року вказаний автомобіль був проданий за 200000, 00 грн.
14.04.2021 року ДП «Сетам» видало Протокол проведення торгів, згідно якого приватному виконавцю була визначена та перерахована сума грошових коштів у розмірі 190000, 00 грн., яка за вирахуванням 10 % винагороди виконавця та витрат виконавця була перерахована ОСОБА_7 на рахунок ОСОБА_2 (164 131, 50 грн.).
22.12.2021 року приватний виконавець Лисенко С.О. в порядку примусового виконання за зведеним виконавчим провадженням передав ДП «Сетам» на реалізацію належну відповідачу ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та 2 автостоянки у багатобоксовому гаражі-автостоянці по АДРЕСА_2 . 21.01.2022 року на проведених торгах квартира була продана за 1 425 846, 10 грн., автостоянка № 48 - за 157 000, 00 грн., автостоянка № 49 - за 157 000, 00 грн.
21.01.2022 року ДП «Сетам» видало Протоколи проведених торгів, згідно яких приватному виконавцю Лисенку С.О. була визначена та перерахована сума грошових коштів у розмірі 1354553, 79 грн. від продажу квартири, 149150, 00 грн. від продажу автостоянки та 149150, 00 грн. від продажу автостоянки.
Загалом за вирахуванням 10 % винагороди виконавця та витрат виконавця сума у розмірі 1487568, 41 грн. була перерахована приватним виконавцем на рахунок ОСОБА_2 .
Відповідно до Інформації приватного виконавця Лисенка С.О. від 04.08.2022 року у рамках зведеного виконавчого провадження № 6644820 було частково перераховано борг на користь стягувача у розмірі 109220, 36 грн. (01.02.2022 року) та 1231412, 54 грн. (03.02.2022 року).
Таким чином, станом на 09.12.2021 року відповідачами неповернута сума становить 1 512 810, 90 грн.
Станом на 03.02.2022 року неповернута відповідачами позика становить 281 398,36 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів курсової різниці, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено правомірність його вимог про стягнення курсової різниці.
Такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, а доводи апеляційноїскарги висновків судів не спростовують.
Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94?ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно із частиною другою статті 22 ЦК України збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме відповідно до статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).
Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Тобто курсова різниця ніяк не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.
Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 608/532/17, провадження № 61-26131св18
Отже, суд першої інстанції дійшовобґрунтованого висновку про відмову у позові, оскільки позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до статей 6, 627 ЦК України, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2017 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики із  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , визначивши заборгованість у валюті України гривні, вказавши, що саме 1 533 720 грн.є повним розміром неповернутої позики. Ухвалюючи рішення суд уже врахував курс валют, який діяв на час ухвалення рішення, та визначив борг в гривні , в точній відповідності з заявленими позивачем позовними вимогами.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що у позивача, який сам визначив заборгованість у валюті України гривні, і погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, відсутні підстави для стягнення курсової різниці.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмовляючи у стягненні курсової різниці, судом не враховано висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові ВП ВС від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, постанові ВП ВС від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, постанові ВС від 21 листопада 2018 року у справі 672/778/16-ц, постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 537/5098/15-ц, постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки викладені у зазначених постановах, зроблені за інших встановлених судами обставинах та/або у інших правовідносинах, що виникли між сторонами.
Наведені скаржником постанови стосувались визначення в рішенні суду в справах про стягнення позики боргу в іноземній валюті, та можливості ухвалення такого рішення. За обставинами встановленими в справах на які посилається позивач, не вирішувались позовні вимоги про стягнення курсової різниці після ухвалення рішення про стягнення боргу за договором позики на стадії виконання такого остаточного рішення.
Разом з тим, звертаючись з вимогами про стягнення курсової різниці, після ухвалення остаточного рішення в справі про стягнення боргу за договором позики, позивач фактично просить змінити попереднє рішення суду, яким вже вирішено спір між сторонами. Під час виконання рішення суду, на думку колегії, позивач має право лише на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України, а не на зміну попереднього рішення в частині збільшення стягнутої судом суми боргу, внаслідок зміни курсу валют під час виконання попереднього рішення.  Такий підхід, буде порушенням принципу юридичної визначеності.
Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення з дотриманням  норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а  рішення не змінюється, то перерозподіл судових витрат  в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись, ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий:                                                                    О.В. Желепа
Судді:                                                                                 В.А. Кравець 
                                                                                            О.Ф. Мазурик